-6g‑

Brně, metropolitního velechrámu sv. Václava v Olomouci a kollegiátního chrámu v Kroměříži, odkud nová a přece stará hudba posvátná zníti počala. Krásný sice, avšak chudobný, jelikož nový chrám Karlínský, na pouhou ochotu vlastních osadníků odkázaný, utvořil si sbor pouze ochotnický, který bez všeliké podpory a odměny chvály Boží pěl, kdežto staří, bohatě nadaní chrámové pěvecké sbory své slušně vydržovali na

oslavu Hospodinovu. Z řady oněch čtyř nejstarších Cyrillistů dva Pán Bůh k sobě na věčnost již povolal. P. Pavel Křížkovský a farář Konrád Surma nás již opustili. Zpěv, jakým Beránka zde velebili, bude údělem i odměnou obou ve sborech andělů stále prozpěvujících. Dva dosud jsou zde zůstaveni, aby konali práci Cyrillskou a zpívali, pokud Pánu Bohu líbiti se bude.
(Pokračováni.)

FEUILLETON.
Z M Ý C H P A M Ě T 2.
Cyrillistům pro radost napsal Dr. Rudolf D1o)ttanus. (Pokračování.)

Po oné neštastné pro mne pi-íhedě s c. k. erarní trumpetou jsem byl nějaký čas beze všeho hudebního nástroje. Ale spíše zastavíš proudy Niagary nežli prudký tok muzikantské nátury. A ze mne chuti k muzicirování jen tekla a to tak prudce, jako z načepovanélio hektolitru, na němž je cedule s nápisem »Gegrúndet iS42«. Ale do čeho se měla vyliti, když nástroje nebylo ?
Nouze naučila Dalibora housti a nouze či vlastně Francek skotákův z nouze naučil mne hvízdat. I špulil jsem svou čtyrletou pusu a vyhvizdoval jsem tak tenounké tony jako fiašinetek, na který pan farář svým kanárům hrával, jenže to nebylo tak pěkné. Za to měl můj nově poznaný samorostlý hudební nástroj tři neocenitelné výhody.
Pi•edně nic nestál a to byla výhoda pro tatíkovu kapsu. Dále : ve dne i v noci, na suchu i na vodě, v povětří i pod zemí měl jsem jej vždy ssebou; to byla druhá výhoda pro mne. Item : Nedal se hodit do pece jako obyčejná dřevěná píštala a byl takto jist před uchvatitelskou rukou mateřskou. To byla třetí výhoda pro instrument.
Ostatně si nemyslete, milí čtenářové, že livizdání jest dobré a vhodné jenom pro psí uši; ani by člověk neuvěřil, že to možno ve hvízdání přivésti až k virtuositě. Slyšel jsem před lety v Praze tři hudebníky hvízdati trio tak krásně a dojemně, že jsem ~c až podivil, jak toto obyčejně jen klukům a slouhům přisuzované muzicirování může dostoupiti až ve kruh krásna.
Mně ovšem tenkráte bylo krásno v theorii neznámo, ale je-li pravda, co aesthetici praví, že totiž krásné jest to, co se nám líbí, pal: jsem již tehdy alespoň v praxi účasten byl hudebního lzrásna. Nebo když

Francek skotákův kroutil svou povidly za-mazanou hubu a vyluzoval z ní píslJavé tony, mně se to totiž líbilo, že jsem s uta‑
j
eným dechem tuto produkci poslouchal. A když jsem sám v nauce o hvízdání tak daleko pokročil, že se alespoň počátky tohoto vzácného umění slyšitelnými staly : líbilo se rni to nevýslovně: ergo, pro mne to bylo krásné.
Ale matce se to pranic nelíbilo a ne-zdálo se jí to býti ani co do výkonu uměleckého ani co do okolnosti tento výkon provázejících ani dost málo krásné; myslila, že prý si vykroutím celou hubu, a proto mi důrazným klepnutím přiváděla ústní svaly do pravidelné polohy, což se ovšem nikdy bez křiku a protestu s mé strany neodbylo. Na tuto mou repliku následovala obyčejně duplika v tom smyslu, že také zadní moje svaly, ač byly v pravidelné poloze, spolu trpěly nějaký poklep pro nepravidelnou polohu svých ústních kollegů.
»Co si počnu s tím klukem!« naříkala si matka starému panu učiteli, který býval u nás častým hostem, »celý den mi píští a vříská a ani v noci mi nedá pokoje. Co mám jen dělat?«
»Počkat, paňmaminko, počkat,« mínil pan učitel, »až bude chlapec jen drobátko starší, dáme mu housličky a zapřáhneme ho do klavíru; teď je na to ještě tuze malý. Počkáme tedy, počkáme.«
Starý pan učitel byl jeden z oněcli vzácných zhudebnělých exemplárů, o kterých se říká, že je Pán Bůh zvláště tvor . Místo těla z hlíny vezme Pán Bůh velikou notu a vdechne do ni duši, a muzikant je na place. Z takové zvláštní generace nocházcl pan učitel Houžvička. Však uměl hráti na všecky hudební nástroje a, panečku,