— 63 —

více v kasárnách než doma a byl jsem také miláčkem vojáků, kterým můj otec, bývalý vojenský důstojník a ještě více matka mnoho dobrého prokazovali. Nejvíce jsem se držel trubače, vlastně jeho trumpety, jejíž lesk mne oslepoval a jejíž tony mi více lahodily než tony, které vyluzoval náš skoták ze starého fagotu, když se chtěla běhat kráva.
Voják trubač mi v prázdné chvíli milerád zatroubil, poněvadž mu za to od mých rodičů letos skáplo do krku i do kapsy. Já sice také zkoušel vylouditi z vnitřností trumpety nějaký ton, ale nijak to nešlo.
Jednoho dne právě orných čtvrtých narozeninácli stala se se mnou veliká změna. Toho dne totiž mi stáhli sukně, které jsem dosud po starém zvyku našich předků nosil, a slavně mi natáhli kalhoty, tak zvanou jednobytost; živůtek byl totiž piišit k nohavicím, které se vzadu zapínaly na knoflíky. Já plakal pro sukně a rval jsem se sebe novou livrej a marné byly všechny do-mluvy a appellace na mou mužskou náturu. Cukrátka letěla chůvě do hlavy a pomerančem jsem vyrazil okno a několik plá-canců udělených mi pečlivou rukou mateřskou mě ještě více roztrpčilo.
V tom přijeli naši kyrysníci se cvičení. Uslyševše můj nářek, jali se mě chlácholiti a můj milý voják trubač půjčil mi svou trumpetu, což mě na dobro upokojilo. Voják šel krmit koně a já skákal v nových kalhotách s trumpetou po dvoře. Kluci z ratejny vidouce mě poprve v šatech superiorní polovice civilisovaného lidského plemene, s velikým rešpektem dívali se po mně a spolu s velikou žádostivostí po trumpetě. Žádostivost brzy přemohla rešpekt a za chvíli vylítli kluci z ratejny, já a c, k. erární trumpeta ze dvora na náves a z návsi kolem mlýna, kde jsme přibrali mlynářova Tondu, do blízkého pískového lomu. Tam jsme zpytovali tajemství tonů c. k. erarního nástroje, ale marné bylo všechno naše namáhání vylouditi z tvrdého jeho hrdla nějaký ton. Jen Francek skotákův, naduv co mohl své osmileté buclaté tváře, div že mu oči nevylezly, vytlačil z trumpety hlas podobný bečení odstaveného telete. Nabaživše se po chvíli marného foukání i Franckova bečení, začali jsme si hráti v písku, při čemž šestiletý Tonda mlynářův učinil ten znamenitý vy-nález, že, když se nasype do rozšířeného konce trumpety písek, tento ústím trumpety vychází. A tak c, k, trumpeta zastávala násep, Franckova čepice pytlík, Tonda mlel a já dělal mleče.

Byli jsme právě v nejlepším mletí, když tu slyším od rozličných hlasů volati své jméno. Ani mě nenapadlo se ozvati, poněvadž jsem nikoho neposlechl mimo otce a ten mě nevolal. Ale Francek skotákův slyše hlas svého přísného tatíka, jenž touž žílou bejka i Francka vyplácíval, vyběhl z lomu a tak prozradil naši společnost. V minutě tu byl skotál., j edným hmatem vyrval nám trumpetu a slíbiv mi: »počkal, on dostane od tatínka« utíkal co mu nohy stačily ke dvoru i s trumpetou. Dal jsem se do křiku a capal jsem s velikým nařkem za ním.
Ve dvoře bylo pobouření. Sotva vojáci založili koňům, přiletěla na upěněném koni ordonance s rozkazem od plukovníka, aby mužstvo hned se vypravilo k nějaké mimo-řádné přehlídce k Schwerinovu pomníku u Stěrbohol. Rytmistr ihned poručil troubiti na poplach, aby vojáci, kteří také ve statcích po vesnici byli rozloženi, rychle se shromáždili. Trubač marně mě hledá i s trumpetou po dvoře, v kuchyni, běhá, křičí, volá, kleje, ale nadarmo; po mě ani slechu. Kytmistr celý rozkacený v piné uniformě vyletí a pátrá po příčině, proč dosud poplašné zvuky polnice neslyší a tu se dozvídá, že c. k. erární trumpeta je se runou pryč a neví se kde. Zaskřípal zuby a poručil jedněm vojákům v našich kasárnáčh rychle shromážditi kamarády po vsi rozložené a druhým vynésti lavici a vy-platiti ubohému trubači dobře měřených a počítaných pět a dvacet. Bylo to v r. 1856. a tenkráte ještě lískovka v šachu měla humanitu. Prosby mého otce, který zatím své lidi rozeslal, aby mne hledali, byly marné. Při páté ráně přiběhl skoták s trumpetou. Na opětovanou prosbu mého otce vzkřikl rytmistr při osmé ráně pardon !
Mezi tím se vojáci od kamarádů svolaní shromáždovali, trubač vyklepával písek z polnice a právě měli sedati na koně, když jsem běžel s velikým pláčem a již z daleka žaloval na skotáka, že nám vzal trumpetu. Otec vida mě, zašel do kuchyně a vytáhl svižnou metlu z koštěte — já my-slil, že na skotáka. Ale sotva jsem doběhl k němu, vystřel po mně svou otcovskou levici, uchopil, přehnul a poctivou pravicí vysázel mi dobře měřených a počítaných sedmnáct šlehů. Nářek matky a protest rytmistrův byl marný. Otec totiž podle svých mathematických vědomostí vypočítal, že z vyměřených pětadvaceti bylo jich hotově vyplaceno jen osm, a že tedy zbývá dopiniti ještě sedmnáct. Co bývalý voják nechtěl trpěti zkrácení zaslouženého trestu