— 62 —

svět se zatatými pěstmi? To znamená, »vy-kládala paní Babrle, »že z klučílca bude jednou šetrný hospodář. Rozumějí? Setr-ný ho-spo-dář !« A babka kladouc výraz na každou slabiku svého proroctví, zatala obě pěsti a potřásala jimi mému otci pi-ed očima, j akoby naznačovala, j alz bude novo-rozený dědic rodu Montanů škrtit a držet každý krejcar, aby ho marně nevydal. »Nic bát, pantatínku; nic bát, jejich šetrný chlapec se ve světě neztratí, nebo to vědí, kdo šetří, má za tři,« zastávala se mne babka horlivě, jako bych si byl již alespoň na chalupu ušetřil.
Mezi tím výkladem dal jsem se do náramného křiku a marné bylo přičinění všech přítomných mě upokojiti. Dobrý můj tatík, který po sedm let dosavadního svatého manželství svého měl od dětí svatý pokoj, dlouho a trpělivě pomáhal mě konejšiti otcovskými pš-pš, ale vida marným býti všechno své namáhání, mínil zcela opravdové: »Jen kdyby ten kluk tolik neřval!«
Ale to si dal, pronésti své upřímné mínění před paní Babrlí! Ta rychle se otočivši proti mému otci vzkřikla: »Tak!« a otevřela při tom dokořán svou výmluvnou hubu jako zámecká vrata, když má vyjeti císař pán. Chvíli nechala hubu otevřenou, tak že bylo zřetelně viděti dva a jednu třetinu zubu v dolejší dásni a jeden a tři čtvrtiny zubu v hořejší dásni. Na to rychle popadla dechu a spustila: »Jsou rád, pan-tatínku, že kluk křičí, alespoň je viděti, že je z dobrého fládru a že má zdravý kořínek a potom,« doložila vážně, »takový klučík, který hodně křičí, má dobrý základ k muzice. Holka pláče do krásy a hoch do muziky. Dají si pozor, pantatínku, jakože se Zpěváčková jmenuji, tuhle z jejich syna bude jednou faňácký muzikant.«
A tak v den mého narození byla o mne pronesena dvě proroctví: že totiž budu šetrným hospodářem a faňáckým muzikantem.
Škoda, že paní Babrle nezůstala déle na živu, ta by byla zplakala nad svým proroctvím.
Hospodařit jsem se nenaučil do dnešního dne, poněvadž mě tomu umění nikdo nenaučil. Dobrý můj otec odešel ira onen svět s čistým svědomím a čistou kapsou ; od toho jsem tedy nic nechytil ze spořivého umění a později jsem se dostal do rukou knihkupců, antikvářů a obchodníků s hudebninami. Knihkupci mínili, že je nejlépe; mám-li pětku, vzíti od nich knih za de-sítku. Antikváři mi vykládali výbornost antikvárního sice ale pravdivého prý pořekadla: »Nemíti peněz a nemíti vydání, je

zlé. Míti vydání a nemíti peněz, to prý je horší. Míti peníze a nemíti vydání, to prý je nejhorší.« Aby mě tedy vytrhli z toho »nejhoršího«, dávají mi za mou gáži všelijaké staré folianty A obchodníci s hudebninami mi vysvětlili, jak zaslužný skutek učiním, když jim budu přinášet třeba všechny své vydělané bankroty. Bratrsky prý se rozdělíme. Oni že si nechají ten můj »bank« a mně že dají své »noty«. Prosím Vás, kdo by takové bratrské lásce odolal ? a to tím méně, poněvadž nine po-učili, že je to znamenitý prostředek poškádliti lačné dědice, zanechati jim totiž místo několika svazků bankrot pinou skříň not.
I uznal jsem, že mají všichni tři pravdu a řádně ukládám své jmění místo do knížek do kněh a jsem bohat místo vbanknotách v notách.
Jak se druhé babino proroctví povedlo, o tom Vám chci, milí Cyrillisté, napsati ně-kolik feuilletonů, abyste viděli, co jsem zkusil, nežli jsem zkameněl v Cyrilliaua. Jestli se Vám to líbit nebude, vyvalte se s panem redaktorem, proč tyto mé »pa-měti« místo do listu nehodil raději do košíku.«
Jako malé mrně vykřičel jsem celé hodiny ve dne v noci, ale jal; mi matka říkává, mělo prý to »notu«. Já sice si myslím, že jsem křičel »známou notou« jako všechny malé děti, ale prosím Vás, matce marně mluvit.
Když j sem poodrostl, dostal j sem první instrument; tatík mi totiž přinesl z jar-marku píštalu. Ubohé uši, které tenluáte mé hudební produkce na tuto píštalu poslouchati musily! Matka naříkala, že od toho píštění jest již celá hluchá a vidouc konečně, že všechno napomínání k mírnosti, slovem i ruleou ničeho neprospívá, pohřbila mi píštalu v peci.
V náhradu dostal jsem buben. Dlouho mne však jasný zvuk jeho netěšil, poněvadž jsem při tlučení nechtěl držet paličky vodorovně, nýbrž pohodlněji, kolmo, tak jako j sem vídal matku držeti vařečku, když štouchala škubánky. Při takové manipulaci pro-razil jsem ovšem kůži na obou stranách a protržený buben letěl do jednoho kouta a já za trest do druhého, kde jsem oplakával konec své krátké bubenické slávy.
Nemaje nyní vlastního svého hudebního inštrumentu, začal jsem si všímati nástroje c. k. eráru. V naší krajině totiž stále leželi kyrysníci a ve dvoře, kde otec můj správeoval, měl své bydliště rytmistr a asi třicet mužů. Majitel dvoru vystavěl mužstvu malé kasárny právě vedle nás. Já býval