— 51 —

Dobře, myslí si mladý pán, mám znamenitý hlas, budeme zpívati. Za nedlouho dává v kostele mši, která se mu na ústavě tak velice zamlouvala, měl tam krásná sola, soudruzi jeho chválívali si jeho perlí hlas, lichotili mu přirovnáváním k tomu a onomu herci z divadla, a k tomu byla to mše vlastenecká, česká! Není možná, aby se nelíbila. Osadníci budou napínati uši, vždyf takového nic neslyšeli, a duchovní jako vzdélaný člověk bude celý blažený, že zas jednou slyšel něco uměleckého a 1: tomu i vlasteneckého. Ale po kostele znějí úsudky na ulici trochu jinak. Pan učitel poznává, že osadnici příliš nábožní při zpěvu jeho nebyli, když tak šprýmovně už ve vratech kostelnícli mluví. A na faře počne pan farář pře-kvapenému panu chorregentovi něco mluviti o pohoršení, o nepříslušnosti divadelního zpěvu v kostele, o přesnosti liturgiclzého textu atd. Tak je p_ui učitel zase v koncích a neví si rady; co tedy počíti? Ocitá se z jednoho extrému v druhém, padá z ne-snáze do nesnáze. Již ani ty jeho prve tak zamilované operetní mezihry nedocházejí uznání, ani ty všelijaké vložky ve mších schválení u duchovnílio. Tape ve tmách a běduje nad nevděkem. Tahový bývá konec jeho nadějí! Jest to jeho vina? Není. On za to nemůže, že ho ústav prospěšněji ne-opatřil a nevypravil.
Proč by nemohla na ústavech učitelských věnována býti nějaká hodina týdně k tomu, aby se kandidáti seznamovali s historií církevního zpěvu, s chorálem, s liturgií, kteráž je pina veleby a nadzemské krásy, se zákony církve o zpěvu chrámovém, s liturgickými knihami (Gradualem, Ordinariem, Dírectoriem etc.), se skladbami opravdu církevními ze staré i novější doby? Proč by nemohli kandidáti ústavu v některém chrámu sami vésti chor vedle předpisů církve ve všech hlavních odvětvích bohoslužby ? Proč by nemohli na ústavech seznamovati se i s jazykem latinským, který podstatně se slavnou bohoslužbou jest sloučen, aby s té strany nebyla pozdější jejich úloha stěžována, a na díle aby i přestalo neoprávněné zavádění neliturgických skladeb při službách Božích, které jednotu ruší a pokrok nemálo zastavuje? Tím by zajistí: nejen neutrpěli kandidáti ujmy na vzdělanosti, ale naopalz by získali mnoho užitečného pro svůj budoucí život a ústav by mohl upokojovati se vědomím, že svým chovancům velmi záslužně prospěl.
Ale k tomu pochopitehiě bude ještě daleko; a církvi nezbude než ještě a ještě čekati a se zatímním stavem se spokojovati,

ač ke svému hlubokému zármutku a neméně i škodě. Nebo činnost neuvědomilých ředitelů kůrů jest velice neutěšena. Obecný zpěv lidový v chrámích, na nízkém jsa stupni, klesá pořád hlouběji. Několik dosti ohavně skomolených písní opakuje se stále přes celý týden a přes celý rok, a varliany zpěv přehlušující dominují tu s trivialními bezmyšlénkovými mezihrami. Liturgický zpěv bývá representován několika ošklivě provedenými figuralkami. _k jak bídácky znetvořeny bývají zpěvy při svěceních, pi•i obřadech, při pohřbu a j., o tom čtenářstvu známo jest ze zkušenosti i z tisícerých stesků z »Cyrilla«. V pravdě, jestli nám co vy-hnalo lid z kostela, tedy to na prvém místě platí o dnešní chrámové hudbě, která není nic jiného leč mizerným pableskem starší, sice také necírkevní, ale přece aspoň uctivější a zbožnější musiky. Dnešní chrámová liudba jest bídné, rozcuchané dědictví, které se tradícionelně dostalo nynějším ředitelům kůrů od starších, církvi oddaných učitelů ve formě ušmouraných rejsti•íků, jež byly různě nadi':továny s podivuliodnou lhostejností a neznalostí liturgických zákonů. 1 Ueliž pak tento bezectný nešvar, jejž vážně a ušleclitile ani provozovati nelze, táhnouti lid do chrámu? Vždyt ani není s to, aby tam lid ten udržel ! Dejme tomu, že by se ta ohyzdná musika měla prováděti v divadle. Nasleďek by byl, že by všichni, kteří mají sluch, z divadla odešli. A přece bývá tak mnohá figurální mše skládána více pro di-vadlo než pro chrám. Tedy onde by oni nikdo nestál a zde má býti costi dobrá. Tamodtud by vyháněla a sem by měla při-tahovati? A jak mnohý zpěvák myslí, že zpívá na jevišti před obecenstvem, když zpívá na kůru. Poznáváš to po jelio hlase, který titěrně se snaží napodobiti manýru hereckou! A to má lid povznésti k Bohu! Lid nepři-chází do kostela, aby tu poslouchal, jak který zpěvák a sbor umí napodobovati pěvce divadelní, aby posuzoval, chválil hlas a umělost zpěvllk{i, nébrž přichází se modlit a ducha svého od starostí zemských k nebesům povznášet, a tu žádá, aby zpěv choru a zvuk hudby byl mu v tom nápomocen, aby ta ústa, kterým v kostele zpívati dovoleno, sama se dříve posvěcovala pokorou a zbožností, chtějí-li pohnouti srdcem jeho. »Solve polluti labii reatum«. Tudy nechutí si hudbu a zpěv, i když ti, kteří hrají a zpívají, se domýšlejí, že nejlépe hrají a zpívají, a přestává navštěvovati chrám, který se mu zdá více podobati se tržišti, na kterém mnozí za kus bídné chvály prodávají svoje hlasy a umění. »Polluerunt templum