na kůr chrámový jako na něco, co k úřadu učitelskému jest přirostlé, a kteréi při ne-dostatečném dotirování přijímalo z chrámů nemalé podpory k výživě. Tím během stalo se, že přece veliká část učitelstva zůstala při choru a tudy i věrna církvi, náboženství a knčřstvu, a chceme míti za to, že i upřímně. Cirlcev tedy může i v nich spatřovati své člei:y, kteří budou moci a částečně i mohou zpěv chrámový vpravovati v jeho přirozené koleje. Ale potřebí jest jim také kvasu jako duchovenstvu. Pokud se ho učitelstvu dostávalo prostředně skrze jednotlivé duchovní, liued se ukazovalo, že by to šlo, nebo místy mají jii nyní někteří učitelé velikou zásluhu o to, že v clirámu rozléhí se čist\~ a liturgicky správný zpěv. Ale ovšem jsou to skromné výjimky. Církev dělá kilometrové kroky a učitelstvo zůstává v centimetrovém pohybu pozadu. Nemá kvasu! Schází mu seminářská škola! A přece to má býti hlavně jeho úlohou reformu chrámového zpěvu provésti. Ale tu vězí klička, nebo tu okolnost sborové zákonodární pře-hlédli, že při konstituování ústavů učitelských třeba bylo zříditi přípravnu k opravdovému zvelebení posvátného zpěvu. A přece to tak důležitát věc! Vždyt jest to druhou životní úlohou a každodenním chlebíčkem učitele z ústavu vykročivšího, aby v chrámu a při slaviiostech církevních zpíval a vedl zpěv až do své smrti. Všechen lid toho od něho očekává a každý učitel to ve svědomí i nahlíží, a přece vychází z ústavu, který ho měl vším poti-ebuým pro učitelský jeho život opatřiti — s prázdnou. Duchovní pastýř s nemalými nad jemi očekává a vítává mladého pana učitele v domnění, že on, přicházeje z Prahy, kde se již v tak četných kostelích utěšeně reforma rozvila, přináší s sebou Cyrillské nadšení, a zatím brzo s žalostí pozoruje, že ten mladý pán nemá o tom ruchu ani pojmu, že za 4 leta pobytu v Praze snad ani nezaslechl jednoho správného provedení mše chorální, poněvadž ni!cdy nebyl v ústavu na to ani upozorněn! Vyrostl v domnění a přišel v mínění, že všecko ještě při starém, že snad se ještě v clirámech ozývají intraty, nebo že nejkrásnější ozdobou bohoslužby jest llaydenovka. Užásá, když mu farář vykládá o požadavcích bohoslužebných, o předpisech liturg~ckých, o Cyrills'.cé Jednotě, o chorálu. Vždyt se mu nikdy o tom ani nezdálo. Co divu, že pak reformu prováděti jest těžko, a že mladý učitel, jenž nemůže tak snadno na venkově theoreticky nebo názorně nabývati vzdělání v pravém zpěvu církve, zanevře proti němu jako proti novotářství nebo

že při nejmenším zůstává daleko pozadu a dlouho to trvá, nežli se vpraví v ducha opravdu církevního. Nechci mluvit o nmohých nedorozuměních, která přirozeně z toho povstávají mezi ním a duchovním.
Jak jinak bylo by, kdyby kandidát z ústavu vyšedší byl částečně utvrzen v chorálu, kdyby byl seznámen s předpisy liturgickými, a kdyby si aspoiť jak talc osvojil latinu, matelský jazyk církve! Kněz by mu s otevřenou náručí vyšel vstříc a stal by se mu rádcem, pomocníkem a přítelem nejsrdečnějším. Tím věc oběma společná rázem s*ala by se pojítkem jejich srdcí a stálým předmětem nejzajímavějších hovorů. Lid by zas vídal kněze a učitele ruku v ruce, jak to dříve a zcela slušně bývalo. A jak jinak by mladý učitel vycházel z domu do světa; nyní přichází jako do ciziny, kde dlouho postrádá sdílného upřímného srdce a kde sám sobě připadá jako kůl v poli. 1 ten kněz se mu zdá býti cizím, poněvadž není společného zájmu, jenž by je sbližoval. Ale potom by šel na venek jako domů s tím blažícím vědomím, že plány a naděje, které se v mysli jeho utvořily, měly by mnohem větší jistoty vypinění, nebo by věděl napřed, že bude míti duchovního pi•i své straně, který by apomíhal tu";bám jeho a který by se i o jeho popularitu po-staral. Tak by reforma brzy zavládla a učitel by v očích osady co den větší vážnosti na. bý val.
Ale žel, o tom v té míře, jak toho doba přítomná vyžaduje, ústavy učitelské věděti nechtějí. Vštěpují kandidátům mnoho vědomostí sice jinak krásných, avšak přece vědomostí, kterých potom učitel hrom jediné přípravy ke zkoušce způsobilosti obyčejně nechává ležeti ladem, poněvadž nevidí potřebu, aby se jimi zaměstnával. A věc tak důležitá zůstává nepovšimnutou. Pravý zpěv chrámový, jejž by pro jeho vnitřní hodnotu a přerozsáhlé pole učitel po celý život s ne-malým zápalem pastoval a jenž by učiteli vždy lc větší oblíbenosti po osadách dopomáhal — na ústavech přípravných nezaujímá onoho místa, jak toho reforma zpěvu církevního vyžaduje. Kaudidát učí se tu hudbě na varhany i housle, učí se zpěvu, avšak beze všeho zření ku požadavlcimi a potřebám církve. Mnohý nadaný učitel nauči se tu znamenitě hráti, avšak skladby pře-konaného stanoviska, které s kůrů šmahem mizí. Přijde na venek a mní se býti na výši doby a na počátku skvělé karriery. A zatím za krátký čas jaké sklamání! Di-chovní již s jeho hudbou v chrámu nechce býti spokojen a touží po zpěvu vokálním