— 44 —
Obrod hudby posvátné v Čechách.
Píše Jan Ev. Zelinka. (Pokra~ovánf.)

Známa jsou díla církevní geniálního mistra Fr. B r i x i a (1732-1771). Nestranní posuzovatelé litují, že tento mistr žil v době, kdy již všeobecná nálada hudby chrámové na celé čáře vítězila.
Nelze zajisté upříti, že mnohý skvost hudební, obsažený ve vokálním, kontrapunkticky duchapině rozvinutém tělese, zastíněn jest zbytečnými, panujícímu vkusu odpovídajícími, často přep;atě křiklavě pestrými ozdůbkami nástrojů smyčcových. Silnými jasnými barvami prosycený paprslek z doby rokokové zapadá ještě dále. Za to ale písně nálady věkovité — symbolicko-dramatický dech, jenž vane ze skladeb prvního B a c h a, jeho vrstevníka H á n d e l a, Palestriny, církevního slohu instrumentálního, vším právem mohutného Antonia Caldary (1678 až 1763, kapelník Karla VI.) působí vždy velikou přitažlivost silou svou duševní, chceme-li rozhovořiti se o instrumentální hudbě církevní v tom smyslu, aby byla objektivní-zbožnou.
Záblesk nálady této možno sledovati až k oratorním skladbám doby naší. Vidíme týž v Mozartově »Ave verum corpus«, requiem, v druhé a třetí části »Dies irae« a v »Offertoriu«. V době nejnovější v Dvořákově »Stahat mater«, v menší míře v téhož oratoriu »Sv. Ludmila«, nejvíce však jeví se všecky tyto slohy i se stylem církevních staroklasiků v duchapiném spojení v Lisztově oratoriu »Kristus«.
Lituji, že mně nebylo možno vypátrati dosud některé ze skladeb Č e r n o h o r-s k é h o.*) Taktéž nemožno uváděti zde na ukázku úpiné příklady ze skladeb církevních oněch mistrů žijících v době před úpiným úpadkem hudby posvátné v Čechách.
Bylo by k tomu ovšem zapotřebí ještě jednoho vydání našeho »Cyrilla«, ale snad podařilo by se nám otevříti obě oči oněch, kteří na obrod hudby posvátné v Čechách dosud jen jediným přimhouřeným okem po-hlížejí a po onom »mladíku« pohrdlivě přes rameno pohlíží, který osmělil se říci, že Fůhrer, Kempter, Schnabl, Kníže a j. ne-znali, ba ani Horák nebyl všude spřátelen
*) Podaří-li se pisateli, nebude opomenuto podání některých příkladů, jelikoi jest nad pochybnost, ie dle doby moino souditi na vzory duchapiné nálady.

s účelem pravé hudby posvátné. Snad by mnohému zašla chut na nákyp z figur houslových a na květňák z české louky, »rnusica pastoralis« nazvaný.
Dnes mnohý sám sobě odporuje. Má-li českou holubičí povahu, nemůže vystříci se slibu napsati do příštích vánoc »hodně pastorální mši« s obligátním průvodem varhan (když to už s houslemi nejde) na naléhavou žádost přítele příznivce-znalce »pravé hudby posvátné«. Závazek takový, ač choulostivý, jest však omluvitelným, je-li přiji-Inatel slibu zároveň komorníkem na vévodském dvoře muzy posvátné, kdež není věcí neznámou, že za každé okolnosti nemožno jest vyjeti na Pegasu na Parnas.
O vánocích dovoluje můj přítel posvátné hudby všecko, vždyt jedna radost stíhá druhou, a když Božská Prozřetelnost vykázala chlév za lůžko vtělené Pokoře a Spáse světa, hráli pastýři a pěli andělé na luzích betlemských a konečně » pastorálka a koleda« v chrámě, tot něco ryze českého ..
To vzbudilo upomínku na H o l a n o v u (1683) krásnou koledu »Král mocný« a j. (viz Zvonařovy »Staročeské památky«), vy-ňaté ze sbírky »Kaple královská« a obsahující mnohé perly českého zpěvu posvátného, vedle nichž opět takové, dle nichž na úpadek české písně posvátné v této době souditi možno, jak dokládá dějepisec.
At se dá věci jakýkoli základ národní či historický, vždycky musíme dospěti k čistě hudebnímu náhledu, že hudba a veškerá její nálada vznik svůj má v obsahu slovním.
Jiného hudebního zpracování vyžadují slova písní, jež lid u jeslí zbožně prozpěvuje, jako: »Pastýři na dolině pějí« nebo »Spanilé pacholátko položené v jesle« než: »Věříme, že vtělil se skrze Ducha Svatého v Marii Pannu, člověkem učiněn jest a ukřižován pro nás pod Pontským Pilátern, trpěl, pochován, vstal z mrtvých. Věříme, že jako soudce přijde s nebe, kdež sedí na pravici Otce ...« Zde může osvědčiti se pouze nálada chorální i ráz symbolicko-dramatický. S jakým zdarem sloučili se tito činitelé a jak ke blahodárnému působivému účinku utvářili se v určitý církevně-hudební sloli, o tom podávají svědectví vícehlasé skladby skladatelů doby nové.	(Pokračován(.)