— 43

stejně, však sestupuje hned do plagálné kvarty hypojonické toniny církevní a na je-jím základním tonu i končí. To právě nás vedlo a přimělo k soudu, že prvý nápěv končí nepravidelným závěrem, jakýž molil skladatel při žalmovém zpěvu v kostele často slyšeti. Druhý nápěv zní takto:
Na-ro-dil se je Kralj ne-beski od Ma - ri -e či-ste De-vi-ce: na tom m]adom le - tu a d.
Na tomto nápěvu, zcela pravidcluě v hypojonicicé tonině vytvořeném, znamenáme již větší vývin melodie v okolku sedmi tonů; tedy jistě mladší je než prvý. Třetí a čtvrtý nápěv nemálo liší se od z. a z. Složeny jsou ve tvrdé tonině F (dur) a základní melodické tnotivy, u obou stejné, jsou živčjší a vzletnější. V ních rozepíná jihoslovanský sokolí duch již úpině svá křídla k moliutnému a radostnému vzletu takto:

--~--I---,r=am--I	,—_ ~~‑
Na-ro-dil se	je Kralj ne-Ve-ski od Ma‑
ri-e či-ste llevi - ce. na tom mladom letu a d.

Jak mocně proudí v tomto nápěvu vánoční radost z překypujícího srdce, povznášejíc se třikrát po sobě až k piné oktávě nahoru! A tak děje se i ve čtvrtém variantu, jenž utkán jsa z týchže motivů jako třetí končí ještě vzletněji takto:
Na-ro-diI se	je Kralj	.

Jak vzletný, však přece i důstojný to výraz radosti ! Jaký pokrok v nápěvu tom

oproti prvému ! Jest mnohem větší onoho, jejžto znamenáme na trojím nápěvu naší svatovojtěšské »Hospodine, pomiluj ny« neb na svatováclavské.*) Dle obdoby těchto písní a jejich proměn lze nám souditi o charvátské, že od prvého nápěvu až do čtvrtého uplynulo asi značně času, tak že již i z toho na jevo vychází, že prvý nápěv jest vysokého stáří. I zdá se mi, že pochází Již asi z doby vzniku zvláštního ritu záhřebského, ježto s ním byl takořka srostlý. Pra-vili jsme shora již, kdy zanotila se od celého kostela. K tomu nyní ještě dodati jest nám, že i o vigilii svátku zjevení Páně, kdy celebrant »po starom zagrebačkotn obredu«, jak dovodí Ivan Tkalčič,**) napsal žehnanou křídou kříže na dvéře paláce***) stolného chrámu záhřebského a pomodlil se »Deus illuminator gentium«; vešel pak všechen průvod do paláce, zpívaje naši : »Na-rodil se je Kralj nebeski«.
A ještě něco svědčí o její vysoké starobylosti. Kdož by, slyše »na tom m l a d o m l e t u veselemo se«, a pak: »m 1 a d o g a K r a I j a mí m o l e m o«, nevzpomněl sobě pohanského »b o ž i č e«, mladého to slunce, mladého ]crále s »novým letem«, t. j. rokem, jenž všem Jihoslovanům podnes dobře znám dle jména. K tomu přidejme poslední slohu, docela mimořádně po závěrečné sloze přidanou :

»Daj nam Bog adravje ino veselje,
na tom mladom letu vsega oUilja« a d.

Tof prastaré přání k novému roku, jež také již do pohanských dob zabíhá. Také z nělio poznáváme, že vznikla tato píseň blízko doby pohanské, neb alespoň v době, ledy řečené vzpotnínky pohanské žily ještě v lidu. Tomu konečně nasvědčuje i celý obsah písně, pak prostá její úprava slovesná i básnická. Podávajít ostatní slohy písně prostým rčením předmět ostatních svátků vánočních až do »Tři králů«. I pa-matujme, že právě těchto Iz dní po slunobratu zimním v pohans]é době bývaly časem »rozkoší a nevázanějšího, než jindy živobytí«, jako u starých Římanů »saturnalie«. V tom čase proto konávali v době křestanské koledu a na »Tři krále« ji proto
»zavírali«. 'l )
*) Viz ji v našich »Dějinách posvátného zpěvu staročeského«.
**) Viz pojednání: »Vigilia Epiphania po starom zagreb. obredu« v čas. ,Katolički list«, t88o, br. t., str. 4•/5•
***) Viz náš popis katedrály Záhřebské ve -SI o-v a n s k é m s b o r n í k u, Jelínkově, 1887, str. 395•
f) Viz Hanušův »Bájeslovný kalendář slovanský» na str. 34 a 48 a j.