31 —

uioniurn a rozd~'lily úlohy mezi velký sbor, či lépe »,bor dospělých« na kůru a sbor žáků dole. Inu, uvidíme. Atd.

13řezen 1887
Kamaráde, hrozně mi potlouklo. A to pro mou dobrou náturu, která každému věří, o nikom zlého se nedomnívajíc! Ale, povím ti to po řadě; a pal: sud sám. I Ined brzy po předešléui listě jsem se dozvěděl, že p. pod-učitel (pilný varlianík) s p. řídícím *) školy a kůru svolali některé slečny a pány zdejší a začali je cvičiti ve šlcalách a vůbec ve zpěvu podle not. Jářku, tohle bude dobré 1 Vždyf jsme o tom niluvili, že by se to mělo učiniti. Jen to mne »zarazilo«, že se mi o tom ueziuíuili a mne ignorovali. Ale na-před jsem si tolio příliš nevšímal. Až na-jednou minulou neděli, když jsme znova jako na jisto vytáhli veliké ordinarium na kruchtu a já položil »Urganum comitans« na pultík u varhan, sundal, ba skoro shodil to p. podučitel s pultu a povídá: »Nebudu liráti. Bude písnička;«
A já: »Co ře? Vždyf tuhle p, řídící kůru dobře ví, že dnes má zpívati náš malý sbor!« — »Ale já nebudu hráti!«
»Dobrá, tedy budeme zpívati bez průvodu, jen udělejte preludium a dejte kadenci!« »A co! Nebudu vám hráti a bude písnička a dost! Vy poroučíte u oltáře a nikoli na kůru!«
»To uvidíme, zdali kněz neporoučí v celém kostele,« povídám a jdu domů. Po velké p, farář se ptá : »Co to, že nezpívaly děti chorál, že byla pisnička?« Vypovím všecko, p. farář se rozhněval, ale linčv ten uplynul dosud bez účinku, a já sám ovšem nemohu do-kázati p, podučiteli, že »poslouchati« na kůru má někdo jiný ale nikoli já. Než tolio nechme stranou! Jen to mi bylo divno, proč, odkud ty hněvy a ten můj vyhazov? Snad že jsem někdy nepozdravil příliš uctivě jeho blahorodí ? Anebo že se bojí, aby mu neubylo varhanické slávy, když by také někdo jiný se opovážil trochu působiti? Nerad bych i n}'ní v tom rozhořčení podezříval, ale toto poslední se mi zdá pravdou. P. řídící bez nčlio by prý málo svedl a proto při té šrůtce nic neříkal a neříká doposud. Možno také, že oběma začalo býti nepohodlným moje počínání a že takto si vmyslili mne se zbaviti. Atd.
Dubcn 1887.
Co se týče ],ostehúho zpěvu našeho, nemohu si naříkati. Celkem kromě toho cho‑
*) Jsou příbuzní spolu.

rálu zůstali posud v tum stnéru, ve kterém začínali, pokud jsem se toho účastnil. O velkonocích nezněly bubny, nevříslcaly klarinety, ale zněla quartetta smíšená. Před velkonocmi také se pokoušeli páni zp~váci, aby podle not odbývali svoje úlohy na zelený čtvrtek, vt lký pátek i na bílou sobotu. Slečny ob-zvláště jsou pihiy. Chodí skoro denně na cvičení. Ve všední den pak školní děti oslavují slur".bu Boží. Nemohu si naříkati.
Co se týče dostiučinění za tu šrCttku, dopadlo to takto: Nčjalry čas se můj pan farář zlobil, ale když bylo viděti, že si nelze pomoci k jinému varhaníkovi, odložila se celá věc ad acta. P. podučitel pal< jal se pomalu dělati na mne sladší obličej, a já jako beránek jsem si dal říci. Šel jsem sám několikráte do schůze ke cvičení novýcli pp. členů, a sice jako jeden »z poddaných«, l.teří nemají na kůru co poroučeti. Ovšem, při »produkcích« jsem vždy býti nemohl pro funkce u oltáře, ale aspoá jsem ukázal, že hněv odkládám.
Až potud slova kamarádova.
A nyní miij dodatek : Co škodí kolikráte zdaru Cyrillských jednot na venkově? Tyto dopisy ukazují, že bývá to dílem cti-žádost a bažení po lidské chvále se strany jedné a se strany druhé snad příliš ne-opatrná horlivost začáteční, která, narazí-li na překážku, se přerazí a nechá věc býti.
Pravil jsem : »bažení po lidské chvále«, protože jsou slcutečnč mnozí, kteří proto hlavně se rádi »producírujía, aby lidé řekli: »Ale ten to zná, ten je muzikant!« a toho neříleají o tom, který zaváděti začíná ty pravé zpěvy zbožné, pravou církevní modlitbu zpěvnou, cliorál. Ctižádostivý zpěvák nezalíbí si chorálu, onf je mluvou srdce zbožného a pokorného.
A jak to dopadlo s kamarádem?
By1 jsem u něho iia jejich pouti a potom ještě nějaký den o prázdninách.
O pouti — figurálka s basou a houslemi, klarinetem a pikolou a občas zazněly také trubky. »Dávali« dlouhou mši nezkomolenou sice v testu, ale přece slohu dosti divadelního. Bylo znáti, že si dali práci a cvičení že bylo pino. Povídali si potom lidé: »Hezké to bylo, ale dlouhé!« — »Inu,« dodal starý Sejnoha, »byla to figurálka, přece lepší, než když loni jen zpívali a ještě k tomu každý jinal~:!«« — »Aneb,«« dodala stará Brouka• lová, »když ti caparti tam z té veliké knihy říhali!« — »Ba!« dodal Sejnoha, a to přece je soud lidu, když tito dva v něčem soulilasí.
Za to ve všední dni jsem se podivil. Praeludie i mezihry podle not, zpěv nikoli loudavý, nepřetrhovaný po každé řádce kvi•