14 _

kdež udáno: »jako Panno milá s nebeské radosti«. Proto mám nápěv Steyrův (Závorky) za původní nápěv Bosákův. Zní u Steyra takto:
»Pa-ne Kry-ste, Bo-ie vě-čný a ne‑

Ue-ský Krá-li, její té všecko tvé stvoře-ní
chválí, rač se na nás hií-šné o-hlédnou-ti, pod svá kií-dla nás již při-vi-nou-ti.,,
Závoriza píše takto:
Spa - si - te - li	Pa - ne Kry -ste atd.
Toto třídobé »tempus perfectum« staré theorie hudebné dává písni ovšem jiný rytmus, jenž ale zdá se i s nápěvem Steyrovým, že lépe se shoduje než jeho alla breve tempus s vadnou pomlčkou na počátku; tedy jest to bez pochyby původní rytmus Bosákův. Přihlédneme-li k nápěvu

samému, shledáváme, že v tomto hypomixolidickém popěvku, ač tonina jeho slula starým »tonus narrativus«, jeví se přece výraz mužné, však i něžné a pokorné důvěry v neklamnou pomoc Boží. Architektonika nápěvu počíná plagálnou kvartou pokorně sestupovati a vystupuje hned na to mužně význačným intervallem osmé toniny g (rc Ia) č, jenž jest její reperkusí. Jalc něžnou pokoru projevuje autor ve své důvěře, zpívaje »hříšné ohlédnouti!« Sestupujet tu znenáhla, krolť za krokem, beze skoku nejhlouběji. A jak jásavě hned na to povznáší se nejvýš až k piné oktávě toniny, kdy vzpomíná bezpečných křídel ochrany Boží! Proto mužnou důverou končí, poroučeje se do této jisté a bezpečné ochrany. Tak stává se, že i na tomto kratičkém
na- znamenáme část bohatých tvarů modulačních, jež P. A. Kienle osmému tonu přisuzuje. (L. c. 133). V pravdě uměl tedy náš mistr Bosák dobře skládati vedle hudebných pravidel své doby, avšak uměl také pravého ducha a život vdechnouti do koster těchto pravidel!
Dotýkáme ke konci, že i Svatoj anský kancionál obsahuje tu píseň s týmž nápěvemt2) jako Šteyrův kancionál; avšak před-znamenává docela chybně 3 posůvlzy místo dvou (fis vis) k svému o ton zvýšenému nápěvu, ježto přidaným gis ruší původní toriinu.	(Dokončení).
12) II, díl, str. 24t.

Obecná Jednota Cyrillská.
Cechy.
Arcidiecése Pražská.

Z OŤeCha. Cyrillské snažení, jemuž jsme počátkem minulého roku zasvětili svoje schopnosti, čas i vůli, trvá ve svém vývoji stále, hned klesajíc, hned zas povstávajíc, jak zloba neb přízeit času je potkává, z čehož na oce jest, že jako jinde, tak i u nás. Obraz snažení Cyrillského všude jest stejný, neb ono, jsouc částkou úlohy církve Kristovy, musí na sobě obnášeti její podobu, kteráž se na všech místech světa v stejném osudu povahuje. Vitčzství v krvavém zápasu, zái slunce problyskující skrze temné chmůry zuiivých mraků,. oslavené, nesmrtelné tělo Kristovo uprostied nastraieuých, vražedných oštípů satanových jest pravdivý emblém nevěsty Jeiíšovy na světě a všeho jejího podnikání. To si musí kaidý Cyrillista hluboce vštípiti v mysl, aby se nedal mýliti drsnými překáikami, jichž mu bez ustání odstraňovati'přijde; aby nějak neochábl a nevypadl k stoupenství jidá

šovu, k opuštění Páné a ke zrádě na něnt. Onf musí stále míti na paměti slova Kristova, k přednostům církve řečená: »Kdybyste Vyli ze světa, miloval by svět, což jeho jest,< (jo. t5, t9), a s těmi slovy musí se docela spřáteliti, sic jinalc všecko jeho počínání za krátko obrátí se v niveč. Tak by snad i náš Oi'ešský Cyrill byl dávno na marách odnesen býval, kdy-bychom si nebyli pevně usmyslili za iádnou cenu neustupovati a po devadesáté piekáice s jedenadevadesátým úsilím znova započínati. S pomocí L'or.í a pro slávu Boií jsme se do díla dali, a ted nás nikdo neodvrátí od p~esvědčení, že jakož Boží věc konáme, tak že nás i Jelto pomoc sprovází a nás i k touiebnému cíli přivésti mocna bude.
Jak jsme »Cyrillu« a laskavým čtenáiům jeho pověděli, byly u nás začátky pii veškeré obtížnosti dosti potěšitelné. Měli jsme úhledný sbor liturgický,