— 5 —

čínských eunuchů chválili, ač hlasy jejich prý zněly jako zvučící sklo. Nedivím se to-mu jednak proto, jal; jsem se o tom sám na mnohých místech v Italii poslechem pře-svědčil, že hlas ubohých lidských kapounů podivně vyznívá, a jednak proto, že čínská řeč sama v sobě jest zvonivá. Hlásky_b, d, g, ~- v ni scházejí, tak že na př. žádný Cíňan nevysloví slovo Kristus. Ríká : Ki-li-su-tu-su. Snad se zavděčím milému čtenáři nějakou znalou ukázkou z čínské řeči, do lsteré jsem pi•ed časem maličko se spustil, ale brzy toho nechal. Věta i »V starých dobách žil velmi svatý člověk, jehož vznešené jméno jest Kristus, a on učil národy cestě ctnosti« zněla by po čínsi;u : »San ku šin žin ; čang min Ki-li-su-tu-su; i si wan min-mon tao-tě-King.« Z této jednoduché věty pozná milý čtenář, jak čínská řeč jest sama v sobě zvonivá. Nad to má čínská řeč jen něco přes čtyři sta kořenů, tak že jeden a tentýž kořen jest mnohovýznamný; na př. kořen »min« znamená : člověk, jméno a jiné. Proto C ffiané mnohovýznamné kořeny rozličným způsobem vyslovují, buď hlasem vyšším nebo hlubším, bud silněji nebo slaběji, což činí řeč čínskou velmi zpívavou.
Z toho, co dosud řečeno bylo o čínské řeči, učiníme si jakousi představu o znění čínského zpěvu.
V obyčejném životě zvonku se neuživá, tu spíše slyšeti jest klapačku. Jen jedno uvedem. Každý měsíc o novoluní svolá se lid a vojsko jedné provincie a předčítá se mu kus zákonníka čínského. Napřed třikráte se pokloní před deskou, na které napsáno jest jméno císaře, pak zaklepá zvláštní k tomu ustanovený úředník na klapačku a čte. Zmiňujeme se o tom proto, že jest to také část bohoslužby čínské.
Buddhisté při své bohoslužbě užívají bubnů a bubínků, které jsou potaženy hadí koží. Hiibner byl přítomen bohoslužbě, při níž se představovalo přemožení zlého ducha. Na vyvýšené podium vystoupí kněz s mečem v ruce ; i napodobuje boj se zloduchem a přemůže jej. Pak vystoupí jiný kněz s lukem. Natáhne tětivu, nasadí šíp, naměří do povětří a zloducha zastřelí. Při této němohře hraje se na flétnu a tluče na bubny. Hudba sama pak rythmem hledí vyjádřiti průběh boje.
Jindy viděl řadu bonců, ani sedíce ve chrámečku, zpívali, při čemž každý vší silou tloukl do bubnu před ním stojícího.
I u nás při naší svaté bohoslužbě leckde dosud bubny hřmotí a Cherubini ve svém »dies irae« dokonce opovážil se vytáhnouti na

chor i buben turecký. Myslil bezpochyby, že je mezi buddhisty a ne mezi katolíky.
Jiný nástroj hudební jest roh kravský, na způsob rohu, jakého někde užívají u nás ponocní. V Číně takového rohu užívají lékaři, kteří s místa na místo se potulujíce troubením na roh příchod svůj oznamují. V této podivné zemi všechno se jen hemží lékaři. Kdo propadne při první nebo druhé státní zkoušce, které se v Cíně každá tři teta veřejně odbývají, začne léčiti. Lékařské školy tam nejsou, i učí se tedy mladší Aesculap od staršího, jehož se napřed po nějaký čas přidržuje, nežli začne na svou pěst provozovati svůj humbug. Což tedy divu, že takoví potulující se felčarové nemají ani ponětí o anatomii lidského těla. Clověk s chutí se zasměje, čte-li zápisky dra. Gillanse, který mnoho roztomilých podává dokladů o diagnose a léčení felčarů čínských. Povíme jen jeden příklad.
Jeden čínský pacient, mandarin vyššího stupně, trpěl na IcClu obojstrannou (Bruch) a diagnosa čínských felčarů zněla, že to j sou — sit venia verbo — nadržené větry ! —
Nemoci pokládají bud za účinek tepla nebo zimy nebo zloduchů. Proti prvním dvěma užívají všelijakých lektvarů, k vyháhánění zloduchů pak užívají muziky, vlastně povyku a hřmotu. Běhají totiž kolem domu, v němž nemocný leží, při čemž tlul;ou na gongy, troubí na své kravské rohy, řvouce zpívají zaříkávací formule, čímž chtějí zlo-ducha z nemocného vystrašiti.
A co tomu řeknou milí čtenářové, že i já sám jako chlapec podobným způsobem léčen jsem byl od čtvrtodenní zimnice a to u nás v Cechách? — Můj strýc, poctivý vysloužilec pod Radeckým a oprávněný flašinetář, přinesl tento způsob léčení muzikantským povykem odněkud z Netalie nebo Madarie. Vzali totiž, právě když mnou zimnice lomcovala, kuchyňské nádoby a tropili veliký hřmot nade mnou, při čemž strýc hrál rychlý kalup na svůj flašinet. Když pak mne zimnice přirozeným během opustila, napsal strýc na dvéře křídou : »Zimnice, zimnice, nechoď k nám, Rudolf není doma.«
A co náhoda nechtěla? — Zimnice vícekráte se nedostavila.
K provedení melodie užívají Číňané fléty rozličného druhu a formy. Také mají nástroj, který má podobu řecké siringy, o které jsem minule psal. Též inají jakýsi surogát houslí, na nichž napjaty jsou dvě neb tři struny ; hraje se na ně tenkou bambusovou hůlkou. Střevových strun neužívají, nýbrž jen hedbávných nebo drátěných.