-4

se - při obětech, které čínský císař jako velekněz svého národa koná.
Zpěv čínský jest jednohlasý; o skladbě vícehlasé nemůže na základě čínské škály býti ani řeči, poněvadž se z ní nedá vy-tvořiti leč jediný tonilcový akkord a pře-vraty jeho, a ani toho Čúiané neužívají. Hudební nástroje pak bud ve stejné výšce aneb v oktávě hrají melodii zpěvu; nanejvýše drží některý nástroj toniku, mezi tím co zpěv se pohybuje. Hlučící nástroje pak působí jen hřmot, ne však harmonii.
Popíšeme některé hudební nástroje, pokud jsme je buď ve skutečnosti aneb na obraze viděli neb o tom v rozličných cestopisech čtli.
Hlavní hudební nástroj, ač-li se hudebním nástrojem jmenovati může, jest gong. Před nějakým časem měli také tento nástroj v Praze »u města Paříže«. Jest to zvučící deska kovová, na níž se tluče dřevěnou palicí. Nástroj ten má dělati vydatný rámus, asi jako u nás plechové talíře při janičárské čili turecké hudbě.
Řinčící gong všude se v Číně ozývá, na ulici, v soudnici, v chrámech, v divadle a jinde.
Davis popisuje průvod mandarina první třídy, když tento v úřední záležitosti v no-sítkách někam se. ubírá, a dí: Napřed kráčejí dva sluhové, nesouce gongy, na které časem udeří, za nimi pak jdou jiní dva sluhové, zpívavě oznamujíce, Icdo tento vznešený mandarin jest; za těmi pak kráčejí opět dva sluhové, řinčíce řetězi; jsou to žalářníci, a řinčení to má naznačovati pravo-moc neseného mandarina atd.
Baron Hůbner slyšel jednou na své cestě v Cíně gong zvučící a při tom srdcelomný nářek. Byl totiž na zločinci jednou vykonáván trest tím způsobem, že jeden soudní sluha v určitém tempu na gong tloukl, při čemž druhý dle téhož tempa bambusovou holí delíngnenta vyplácel.
I do chrámu chodí mnozí s gongem, kde místo modlitby několikráte na gong udeří, a pak několik penízků do pokladnice hodí. Gong má bohy přivolati a bohové mají uhodnouti, čeho si prosebník žádá. Skoro jako v Praze, kde mnohý do kostela při-chází postát, podívat se, porozprávět, načež hodí svíčkové bábě velikomyslně čtverák a jde. O modlitbě ani známky. V Číně a japanu gong modlitbu odřinčí, nebo mlýnek odemele, leckde u nás svíčička ji odpálí.
Ostatně i na naše chory svého času se dostal čínský gong a nebyl• to nikdo jiný, leč sám Liszt, který ve své tak nazvané Ostřihomské mši, ke dni posvěcení Ostři

homské kathedrály složené, gongu užil. Vedle gongu jest v čínské hudbě nezbytným zvon.
Zvony čínské nemají podobu našich, nýbrž jsou formy válcovité, nahoře i dole stejně široké. Srdcí nemají, nýbrž tluče se na ně dřevěnými palicemi. Velikosti jsou rozličné. Ve veliké pagodě v Pekingu jest prý ne= smírný zvon, jehož hlas slyšeti jest po celém městě. Nesvolává k bohoslužbě, nýbrž dává se naů večer znamení, žc se zavírají brány městské a že nikdo nesmí bez důležité příčiny ani ven ani tam, a že každý, kdo chce jíti po ulici, musí míti sebou svítilnu.
Buddhisté při své bohoslužbě užívají zvonů. Gůtzlaff vypravuje (Journal einer Seereise an der Kiiste vomChina 1832-33), že byl přítomen bohoslužbě v buddhistickém chrámě, ve kterém se nacházely kolosální idoly Buddhy a žáků jeho, jakož i královny nebes, Kuan-yin. Idoly ty byly z hlíny a pozlacené. V chrámu nacházely se veliké bubny a zvony různé velikosti, zavěšené na stojanech. Kněží buddhističtí zpívali hymny v řeči Pali, které sami bud málo nebo do-cela nic nerozumějí. Zpěv podobal prý se zpěvu našich žalmů a kněží zpívajíce tloukli při tom na bubny a zvony dřevěnými palicemi. Zbožnost nebylo prý na nich viděti žádnou.
Konfuciaué ctí ve svém císaři zjevení se Boha. Císař klaní se Tien, což, jak jsem sám z posvátných knih čínských se pře-svědčil a od Cúiana v propagandě slyšel, znamená osobního Boha. Císaře pokládají Cíiiané za syna Tien a proto mu prokazují úctu božskou. Staunton popisuje slavnosti o narozeninách císaře v Pekingu konané, kteréžto slavnosti, za stejných ceremonií po všech městech v celé Číně se ]conaly.
Shromáždili se totiž přední mandarinové, vasallové, vyslanci cizích mocností a náčelníci vojska v předsíni císařského paláce, načež uvedeni byli do zvláštní síně, která se podobala chrámu. Po celé délce chrámu visely na dřevěných stojanech zvony, po-čínajíc největším, vždy menší a menší. Po druhé straně visely též vždy menší a menší kovové trojhrany. I udeřeno bylo na všechny zvony i trojhrany najednou, načež eunuchové začali zpívati hymnu, kterýžto zpěv provázen byl silně zvučícími a pronikajícími cymbály. Mezi zpěvem padli hodnostáři čínští třikráte na zem, dotýkajíce se čelem země. Klaněli se císaři jakožto synu Tien, který napodobuje neviditelného Boha, nebyl přítomen. Tof jest celá bohoslužba Konfucianů.
Staunton vypravuje dále, že přítomní znalci zpěvu z vyslanectva evropského zpěv