— 3 —

na svatbě cikánské. Tenkráte mi podivné ty melodie utkvěly v paměti a proto se' mi zdál zpěv onoho Čuiana býti trochu známý.
Ostatně i stará hudba řecká něco podobného má. Vizme například trojí způsob tetrachordu dorické toniny. Diatonický tetrachord zní: c, f, g, a.
Chromatický : e, f, f s, a.
Enharmonický: e, eis, f, a. Proto vším právem vidí Langhans analogii mezi škalou čínskou a starořeckou enharmonií.
Mimochodech podotýkám, že na základě čínské škály komponoval Weber ouverturu k opeře »Turandot«.
Skrze misionáře seznamují se Cíňané se základy hudby naší. Cestovatel baron Hůbner vypravuje ve svém cestopisu, že, přišed do Šanghaje na řece Jantsekjang, navštívil tam kolej Jesuitů a ke svému překvapeni nalezl rektora s ohromnými okuláry na nose, ob-klopeného čínskými chovanci, ktei•í provozovali jednu ze symfonií Haydenových a to prý dosti slušně.
Hudba naše, zvláště ta, při níž mají co dělati klarinety, fléty a trouby, se Číňanům líbí a to tím více, čím větší je forte. Vy-pravuje t,-) lord Amherst ve svých zápiscích, který zvláště od anglické vlády v letech čtyřicátých k čínskému císaři byv vyslán vzal s sebou dvanáct liudebniků, již na rozličných místech Číny mandarinům hráli. Poznáme brzy, proč se to líbilo.
Ačkoliv čínská škála jest chudičká, přece ve starých dobách ani pro tu znamének ne-měli. Noty znáti se naučili teprve od misionářů. Petr Pereira, misionář z řádu Jesuitů, v notách si poznamenal některé melodie čínských písní, které právě byl slyšel. Když pak je z not zpíval, císař Kang-hy pře-kvapením nad tím ustrnul. Bylo mu to záhadnou novinkou, jak jest to možno vyjádřiti melodii písmem. Přes to všechno byli Číňané vždycky hudby a zpěvu milovní.
Náhled jejich o původu zpěvu jest tento : 1Zečí vyjadřujeme své myšlénky a city. Když řeč nestačí projeviti myšlénku a cit, tenkráte vzdycháme, ulevujíce přetékajícímu citu interjekcemi. Když pak cit piným tokem ze srdce proudí, že mu ani řeč, ani vzdech nestačí, — člověk zpívá. Vypravuje to Davis v dílu II., str. 126.
Jest to zajisté překrásný a tuším pravý náhled o původu zpěvu. Zpěv, který nemá cit za svůj podklad, není více pravým zpěvem, takový zpěv nedojme. Jen citem nadšený zpěvák nadchne posluchače. Nemohu zde věc hlouběji probírati, chci však o tom na-psati několik zvláštních článků do našeho »Cyrilla«.

Proto také čínské svaté hnihy oplývají chválou pravého zpěvu a hudby.
Stará rituelní kniha Li-ki dí: »Hudba spojuje nebe a zemi. Hudba působí nejen na živé, nýbrž i na duše zemřelých, ano i duchové nebeští spustí se k zemi, když líbezný zpěv zahlaholí, když hudební nástroje krásně zazvučí. My ovšem této společnosti tělesnýma očima nevidíme, avšak tajemný úžas a svatá hrůza, která nás při hudbě v pravdě umělecké pojímá, a to, že nám při ní divno jest kolem srdce, pře-svědčuje nás dostatečně, že tu vyšší duchové přítomni jsou.«
A kniha Lun-ju v kap. 3. praví: »Mudřec řekl: Býti člověkem a nemíti ctno3tí, kterých lidskost žádá, kterak by se mohla při tom hudba důstojněprovozovati? Protojmenoval mudřec zpěv hudby Thao zvané dokonale krásným a způsobilým, aby vzbuzoval ctnost. Zpěv hudby Vu jest sice krásným, ale ne-způsobilým, aby vzbuzoval ctnost.
Dle náhledu starých mudrců čínských může tedy pravá hudba a zpěv jenom ze srdce ctnostného vycházeti. Krásná to věru myšlénka, kterou jsme také u Plutarcha shledali a kterou, k naší hudbě chrámové hledíc, na tomto místě brzy objasniti hodlám.
Z této zásady vycházejíce nařídili císařové čínští, aby zvláště k tomu ustanovení mužové chodili mezi lidmi jednotlivých krajů a sbírali písně i nápěvy, které lid zpívá; a císařové dle toho poznávali mravnost svých poddaných. Duchapiný to zajisté a spolehlivý prestředelz, který by i u nás neškodil a zvláště k liturgickému a chrámovému zpěvu hledíc by pravdu odhalil. — Pověz mi, jak a co se u vás v kostele zpívá, a já ti povím, jaká je osada a jaký je lid co do přesvědčení náboženského.
Písně své i melodie jejich zachovali Cíňané tradicemi a Kung-fu-tse písně ty sebral a srovnal.
Kung-fu-tse náruživě hudbu miloval. Dle čínských pověstí při narození jeho zněla prý matce jeho v uších nebeská hudba. On a žáci jeho sebrali a složili pět tak zvaných kanonických knih, z nichž první, Šu-king, jest kniha zpěvů. Obsahuje ve čtyřech dílech národní poesii čínsleou.
První díl, který sluje Kuo-fung, obsahuje poetické popsání mravů a zvyků starých Cícianů.
Druhý a třetí díl, zvaný Siao-ja a Ta-ja, obsahuje zpěvy hrdinské, které se zpívají dosud při vykonávání některýcic záležitostí státních.
Čtvrtý díl, Sung, obsahuje chválu předků a dynastie »Čao«. Písně tohoto dílu zpívají