-9a

výborné ty zpěvníky, jež po zbožných před cích byl zdědil, aby tyto jadrné, zvroucnělé výlevy něžné a přec tak zdravé zbožnosti nahradila suchoparnými rýmovačkami a planými deklamacemi josefinských kanovníků nebo nikolaiských pisálků.«
Zvláště o nejvíce rozšířené písni »normální: »Wir werfen uns darnieder« praví P. Lamb. Karner : 6) »Pradědem Pegasa, na němž tato katechetická píseň přijechala, zdá se býti pověstný l:ůň trojský; jeho pravnoučata jsou podnes na prodej, a děti o trzích vyluzují z nich tony piné poesie.«
Kancionál Fryčajův rychle ujal se a rozšířil v některých krajinách Moravy a Slezska; v jiných zase zejmena Učitelé n e př á 1 í těm novým písním, držíce se raději osvědčených zpěvů starých. Ze tomu tak bylo, dovídáme se opět od Fryčaje samého, an ve předmluvě ke čtvrtému vy-dání svého kancionálu z r, 18o9 píše: »Při-pojil jsem každé písni směřenau Melodyi, z nichžto ovšem některé těžší a v počtu mnohé jsau, — které ale y u sprostéjších (jenžto kolikráte dost škodlivých Pisní a Melodyí pamatovati schopní jsau) s pomocí těch, jenžto noty znají, neb kantorů v obyčej velmi lehce uvedene býti mohau — jakož toho ted na mnohých místech v Moravě a Slezsku, (kdežto horliví duchovní Yastýřové uvedení těchto písní obstarali, a š k o 1 n í Rektoři vlažní a na své zastaralé obyčeje zasedli T) nejsau) každý o to se pokusující patrné nachází příklady.«
Čím to bylo, že kancionál Fryčajův, ač po stránce slovesné,8) zvláště pak po stránce Hudební daleko za staršími kancionály po-kulhával, že nicméně tak rychlého rozšíření došel?
Příčiny toho zjevu hledati dlužno:
1. Ve všeobecném úpadku umění cír‑

6) Der Clerus und die Kircheu-Musik, str, 153.
') »Zasedli« bude bezpochyby slovný p~eklad německého ,versessena ve frasi »auf etwas versessen sein = zuby nehty něčeho se držeti..
8) Le jeho kancionál po stránce s l o v e s n é dokonalým není, piipouští Fryčaj sám, an dí: Při té pak mé prácy obzvláště jen na sprostnější lid zření jsem měl, který Moravské krásomluvnosti a ozdobám veršoveckým zvykly není. A protož jsem se ani na vysoké pravidla veyřečnosti Moravské, ani rovnozuějícýho veršovectví velmi auzko všudy nevázal. Pravidlo mé veyiečnosti byli ti, pro které písně ty jsem skládal, - -- Pro ten svůj aumysl ujíti daufám ostiejšímu saudu v veyiečuosti a veršovectví Moravském zběhlejších; pakli ne, nic nedbám, těše se s onau obyčejnau propovidkau sv. Augustýna: -»Nechf se hádají Gramatykové, když nás (!) jen rczumějí zástupové.,, — O »lehkosti« Fryčajových m e l o d i í přesvědčí se lask, čtenář z nékolilca ukázek jež na konci toho článku nalezne,

kevního a ve zvrhlosti vkusu uměleckého za doby tehdejší;
2. v onom »nedostatku celoročních písní v rukou sprostnějšího lídu«, o němr Fryčaj shora se zmitiuje ;
3, v »lehkosti«, namnoze až i »skočností« nových melodií;
4. v tom, že oni »školní Rektoři«, kteří staročeským chorálům výhost dáti se zdráhali, za »vlažné« v úřadě a za »zpátečníky« považováni a rozhlašováni byli;
S. v tom, že ,),horliví Pastýřové duchovní uvedení těchto písní obstarali«, jak dosvědčuje Fryčaj,
Zdali Fryčaj z vlastního nebo z vládního popudu svůj kancionál sestavila vydal, a zdali snad i nějaké vládci nařízení, podobné onomu z r. 1782, k rozšíření tohoto kancionálu nápomocno bylo, o tom, nemajíce dokladů, nic určitého pověděti nemůžeme.
Účelem těchto řádků bylo jediné: ob-jasniti původ a průběh pohromy, jež koncém předešlého a počáticetn tohoto století naše staročeské chorály na Moravě potkala, Abychom jimi před soudem národa požalovali jednak na j Tom. Fryčaje proto, že svůj kancionál podle nezdárného vzoru copařského vypracoval, jednak i ua tehdejší farní duchovenstvo, že kancionál Fryčajův pod-porovalo, ten nešlechetný úmysl byl nás dalek. Vždy jest nám dobře povědotno, že každý člověk dítkem jest své doby, a díla jeho že nejsou leč obrazem onoho ducha a vkusu, jenž té které doby právě na vrchu jest. Měl zajisté Fryčaj při své práci úmysl ten nejlČpší, toho jsa přesvědčení, že koná dílo Bohu milé a svým krajanům prospěšné. A písně, jež Fryčaj »za vzor a pravidlo sobě předložil«, byly svého času o p r a v d u pokládány za vrchol všeliké dokonalosti.
Jinak nelze sobě zajisté vysvětliti, proč by na př. nápěv právě jmenované písně »Wir werfen uns darnieder« mezi lidem moravským tak záhy byl zobecněl, že ho Fryčaj již ani do svých melodií nevřadil, nýbrž toliko v kancionálu svém u písně »P~ed tebou se klaníme« zkrátka podotknul: »Tato normální píseň zpívá se Vůbec zná-mou notou«. Soudíme tak i z té okolnosti, že píseň »Wir werfen uns darnieder« ně-kterých kostelů tia Moravě podnes tak houževnatě se drží, jako by při nich zrovna fundována byla. Tak tomu jest na př. v kollegiátním chrámě Kroměřížském, kdež odzpívává j i (a zároveň j í) každičkého všedního dne o 1 i, hod. jeden nebo půl druha zpěváka, z pravidla hodný kus tonu p o d varhanami,