-76‑

děli, svátek co svátek při slavné mši sv. a nešporách až do poslední litery a noty, co v Graduale a Vesperale Romanum se předpisuje. Za čtyry roky přípravy seminářské lze každému bolioslovci osvojiti si tolik vědomostí chorálních, aby jednou v duchovní správě mohl býti sám u č i t e 1 e m c h o r á l u. Přijde-li pak jako duchovní správce

pro nedostatek cvičitele do nesnází, bude to jeho vinou a — hříchem.
Seminář Pražský stal se »školou«, jakou sv. P.ehoř pro chorál svůj zřídil a jejíž žáky sám chorálu v, učoval. Sv. Cyrill, první učitel zpěvu církevního ve vlasti naší, s nebe žehná prvé a nejdůležitější škole chorální v arcidiecési Pražské.	LeAaaer.

Obrod hudby posvátné v Čechách.
Píše Jala Ev. Zeliaaka.

Sledujeme-li běh událostí hudebních v době popalestrinovské, nalezneme čím dále tím větší rozvoj hudebních forem a harmonie. Poslednější v době nejnovější objevuje se jako mocný vítěz, zastihující veškeré jiné vymoženosti, ani formu hudební nevyjímaje. Na poli ludebním stojí tři veliké pomníky, jsou to: obrovská díla P a 1 e s t r i n ů, B a c h ů a Hiindelů.
Oratorium a s tímto těsně sloučená kantáta duchovní zahrnují v sobě veškeré vymoženosti hudební dob svých, v nichž povstaly. Symbolicko-dramatický ráz, který se zde vyskytuje a čím dál tím více pěstuje, nebyl by ani skladbě ku přesným církevním výkonům určené ku škodě býval, kdyby nebyl sloučil se vice méně s účelem jiným. Hudba hleděla sobě čím dál tím více nálady dějem buzené, stala se obohacením slova v dramatu zpívaném či deklamovaném a vyloudila tvary piné pestrosti, budící nálady rozmanité.
Melodie článkovitá či úryvkovitá dospěla tak vrchole svého vývoje. Umění kontrapunktické ve skladbách Backových na výši svého rozvoje stojící ustupuje rouchu liarmonickému. Mimo to podporuje variaci, bohatou kadenci, rouladu a arioso pěvcovo prostičká harmonie.
Vše, co ve světě hudebním se děje, vrhá bud slabý odlesk do chrámu aneb za-náší se do téhož celý ten pestrý lomoz. Směr oratorní, holdující v prvopočátku jakož i v útlém vzrůstu svém uměnám čistě kontrapunktickým, spojen jest již dávno se stávajícím směrem operním.
Opera vlaská vítězí na celé čáře, její směr kraluje ve chrámě, salaně i divadle. Roucho její jest vždy stejné. Ona uchvacuje srdce a baví nrysl křestana v chrámě, pro-chvívá posluchače dramatu divadelního, pozvbuzuje téhož k milostnému laškování a veselé zábavě v saloně.
Andante con amore a text liturgický

»Benedictus, qui venit«, majestátní průvod královský na jevišti a »Sanctus« u oltáře Božího ve spojení s hosanna, radostný kvas královský a jásavý zpěv srdce křestanského »Gloria in excelsis«, všecko to stotožněno jest. Co řekla církev učící po pří-kladu svého zakladatele církvi věřící, pojato úpině světsky.
Celý aparát divadelní postaven jest do chrámu. My, dnes jinak smýšlející, zříme v těchto skladbách jiné postavy než ony idealní, nám již vlastní představy o obsahu vroucí prosby a chvály nadšeně srdcem k IIospodinu obráceným pronášené.
Mozart divil se, jak může kdo od něho žádati mešní skladbu. Beethoven, když psal svou »Solemuis«, uchýlil se v samotu a nikdy před tím nepracoval s takovou důkladností jako tentokráte. Ač tato skladba stojí na výši děl oratorních, a my pi-ed sebou zříme dílo ne úpině církevního rázu, musíme přece uznati, že směr oratorní sám o sobé ne-přispěl k úpadku hudby posvátné.
Svět chtěl, aby každý modlil se po svém vlastním spůsobu. My musíme žádati : »Pane, odpust jim, nevěděli, proč tak činili«, jelikor. úkol uložený liudbě posvátné, aby tato tlumočila modlitbu a k této povzbuzovala, úpině byl pominut.
jak málo prospěla hudba operetní hudbě posvátné, o tom, doufám, podal jsem jasně důkazy ve svém pojednání »o úpadku liudby posvátné« v »Cyrillu«.
Pohlédneme-li v dobu rozkvětu opery starovlaské (až k P i c i n i m u), která símě své rozsívala po celém světě, vzpomenouti musíme doby velikého reformatora G I u c l: a. Hudba dramatická všímá sobě již zevrubněji smyslu a obsahu slova, rozpoutaný hudební živel nabývá jakési umělecké civilisace. Mnozí církevní skladatelé taktéž uvážili, že píší hudbu svou jen pro chrám, avšak panující vkus nedovolil, aby vymanili se ú p l n ě z obvyklé liouslové kantilény a