-71 —

středky vychovatelské a pád vážné hudby za úpadek dobrých mravů pokládá.
Proto takt; rekové, jimž na dobrém vy-chování dětí záleželo, dávali děti své .vy-chovávati od starých mistrů, kteří by je vyučili v hudbě staré tak, aby i chtějíce od ní se uchýliti nemohli. Znamenitý pří-klad toho nám Plutarch v kap. 31. uvádí.
Telesias z Theb byl vyučen v mládí v skladbách Yindara, Lampra, který Sofolzla v hudbě vyučil, Dionysia z Theb, který Lpaminondu učil, a jiných mistrů. Později zalíbil se mu kluzký styl Philoxena a Timothea tak, že kusy jejich z paměti uměl. 1 dal se do komponování dle jejich vzoru, a hle — ničeho nedovedl a co napsal, to mělo i proti jeho vůli ducha a stylus Pindara.
Jen mimochodem podotýkám, jak pěkně by to slušelo našim církevním komponistům, kdybypilně studovali klassickouhudbu církve. )sem pevně přesvědčen, kdo z nich by pro-studoval celý poklad gregorianského chorálu a všech šest a třicet svazků Palaestriny, že by ani jednoho taktu napsati ne-mohl, v němž by nevanul duch církve.
V dobách Aristofana byla hudba řecká již velice pokažena. V starých dobách totiž hudebník stál v službě poety; básník platil si Sám hudebníka za doprovázení. Později se poměr ten převrátil, hudebnílz najal si dramatika, aby k jeho hudbě slova skládal a dramatik ustoupil první místo fletístovi.
Tento převrácený pořádek ostře káral Iherekrates, který přivedl personifikovanou hudbu na jeviště, celou ranami posetou, otrhanou, oškubanou. I vystoupí Spravedlnost a začne dialog, v němž Hudba trpce si stéžuje, jak ji zranili a otrhali Mclanippides a Phrynis a Kynesias, nutíce ji pro-váděti neharmonické náběhy, frivolní melodie a písklavé vytahování tonů ve výškách bez ladu a skladu. Viz Meineke hrag. Com. II. pa`- 326.
Včl-u, jakoby Pherekrates tento dialog v našich dnech o naší hudbě chrámové psal.

llryáčníci zohavili vznešenou hudbu církve, nutíce ji v chrámech prováděti frivolní melodie a nemotorné náběhy a vrazíce do ni ne ducha Kristova, ale démona frajmaurů.
Úpadek hudby řecké zavinila sofistika recte nevěra. Jakmile ujaly se Protagorovy these »existence bohů není j ista, člověle jest všech věcí mírou, pravda jest relativní« přestala z hudby svítiti záře nebeská. Hudba klesla, duch zmizel, tělo zůstalo, hudba za-čala sloužiti ne povznesení a zušlechtění ducha, ale podrážděnosti těla, stala se frivolní.
V stolních řečích svých, které obsaženy jsou v sedmém svazku děl, vypravuje Plutarch, že Kallistratos pozval umělce na flétnu k hostině, a ten, ač s počátku mistrně hrál, pustil pak své fantasii ítzdu a hrál prý tak, že hosté více hudbou, než vínem zpití, vy-skočili z lehátek a dopouštěli se neslušností. Proto varuje Plutarch před frivolní hudbou.
I Plato sám v třetí knize své »Politeia« si trpce na to stěžuje, že opustili rekové výši staré, bohonadšené hudby a chytili se hudby vyžilé, povídavé.
Kiesewetter je rozmrzelý na celou hudbu řeckou, i na starou; jmenuje ji roztomilým sice dítětem, které ale nebyla schopné života a kdyby bylo zůstalo na živu, že by prý nikdy nezrodila se naše novověká hudba; hudba naše teprvé prý tenkráte začala po-kračovati, když se dokona vymanila z působení ducha řeckého.
Se stanoviska pravé církevní hudby nikdy nemohu přisvědčiti tomuto příkrému úsudku, spíše za to mám, že Clemens Alexandrinský očistiv hudbu antickou od frivolnosti nového křestansl:ého ducha v ni vdechl a že starořecká hudba, křestanslcým duchem oživená, vyrostla v-překrásné chorály prvních křestanů, které Rehoř Veliký tak pečlivě sbíral a proti jejichž krásné melodii sám žid Halevy nazval moderní hudbu chudobnou.
Gatím končím a bude-li milým čtenářům »Cyrilla« libo a milo, snesu jim zase trochu klepů o témž předmětu.

Obecná Jednota Cyrillská.
Cechy.
Arcidiecése Pražská.
	Ze Staré BOleslav1. Je-li řeč o Staré Buleslavi,	posvátná sobě zde oblíbila, pozoruhodným zvlášté stal
	máme hned na mysli místo poutnické, Matičku Boží	se kůr Staroboleslavský příkladnou svou hudbou ku
	Starobuleslavskou. V posledním čase, kdy pravá hudba	potěšení všech. Mimo velebný dojem, jaký při vkro-