-70‑

tetrachordu, sedmistrunné, laděné dle ně-které ze škal, kterých dosud v starých církevních toninách užíváme; básnířka Sapho hrála prý na lyru dvacetistrunnou. To ovšem nebylo všude dovoleno. Argivští na př. ne-trpěli, aby někdo v jejich území hrál na lyru více nežli sedmistrunnou a velilry' trest ustanovili tomu, kdo se proti tomuto zákazu provinil. Rovněž netrpěli, aby lyra laděna byla a zpěv nesl se v jiné tonině leč myxolydické, kterou dle Aristoxena Sapho zavedla. Vypravuje to Plutarch v kapitole 37.
Lyře podobna byla kithara. Basis a ramena její byla ze dřeva nebo z kovu a dutá. Struny měla původně čtyry; později Terpander, onen známý hudebník, který prý svou hudbou celé povstání v Lacedemonii utišil, přidal struny ještě tři, tak že byla to kitharis heptaglosé, t. j. sedmililasá. Laditi mohla se dle rozličných, nám ze staré církevní hudby známých tonin.
Jiný nástroj byla forminga »velezvučná«, na kterou již rekové Homerovi hráli. V g. zpěvu Illiady v, 186 líčí se Achilles, kterak hrdinské zpěvy zpívá, doprovázeje se na formingu stříbrnou, jasnozvukou, na níž mu dřcc Chiron jej vyučil; činil tak, aby ukrotil svůj hněv proti Agamernnonovi. Velišsk,~ dol:azuje, že forminga byla větší druh kitary. Na nástroje strunové hrálo se bud prsty nebo kolíčky a nástroj držel se bud přitištěn ]evou rukou k levému rameni nebo se na tkanici zavěsil kolem hrdla.
Ostatní nástroje strunové, jejichž jména ani uváděti nebudeme, vyvinuly se na základě těchto jmenovaných.
Nástroje foukací byly píštaly rovné nebo zahnuté v rozličných svých odrudách. Zhotovovány byly z různých látek. Latinské slovo tibia, píštala, značí též holení kost; byly tedy píštaly původně asi z dutých kostí zhotovovány. Řecké slovo »aulos« znamená něco dutého vůbec.
Pro modulaci hlasu měly píštaly dírky, čtyry nebo více.
K doprovázení užívaly se píštaly dvojité. píštaly ty měly společnou násadku do úst a kus společného hrdla; doleji však dělily se ve dvě rourky v pravo hlubších, v levo vyšších tonů; aneb prostě se kladly dvé píštaly do úst vedle sebe a každá se pískala jedným koutkem a každá modulována byla jednou rukou. Hudci mívali též kožený náhubek, aby stejnoměrně mohli foukati do obou píštal najednou; náhubek ten byl malým reservoirem na vzduch.
Pastýři udělali si píštaly z rákosu, ne-stejné délky a těch nakladli obyčejně sedm

vedle sebe podle škály a spojily je. Tento nástroj sluje syringa.
Při bacchanáliích užíváno bylo též nástrojů hřmotících, chřestaček, cymbálů a bubínků.
Skladby hudební, jal; nám je Plutarch líčí, byly velmi jednoduché; k melodii totiž přibrala se oktáva a quinta a průvod byl hotov. Terc, kterou již Pythagoras pokládal za dissonancí, nebrávala se, a právě proto, že scházela terc, proto i melodie byla málo melodiesní, ano Plutarch v kap. 21. dí, že staří se umělým melodiím ze zásady vy-hýbali.
Sv. Augustin říkával, že půl života by za to dal, kdyby inohl slyšeti kázati sv. Pavla, a já bych za to hodný kus svého života dal, kdybych mohl slyšeti původní, starý orchestr řecký při tragoedii. Při výkladu Sofoklea nám nezapomenutelný můj profesor Niederle vypravoval, že kdes vNěmcích na jedné universitě chtěli provésti jednu ze Sofokleových tragoedií v původním icckém jazyku na jevišti, dle starého řeckého vzoru imitovaném a za průvodu starořeckého orchestru. I cvičili prý se pilně páni profesoři i páni akademikové, ale při produkci brzy slavně uvázli.
Rád bych byl slyšel alespoii tento surogat choru, ač myslím, že sotva kdo by mohl dnes věrně napodobiti staroi cckou hudbu a zpěv, vždyt nám ze starých skladeb
i cckých zůstaly všeho všudy čtyry hymny, které můžeš nalézti ve Forkel's Musikgeschichte, Band I„ S. 422.E hudebních skladeb na slova Sofokleových chorů nezachovalo se nám ničeho. Taktu v našem slova smyslu Řekové též neznali. Jejich zpěv byla rythcnická deklamace jako náš chorální introitus.
Notové písmo v řádkách Řekové ne-měli, noty znamenali písmenami své abecedy a poněvadž jednoduchá abeceda na poznamenání všech užívaných tonů nestačila, psali písmena abecedy ještě jednou a sice vodorovně, po třetí v poloze pře-vrácené atd.
Z toho, co jsme dosud pověděli, seznáváme, jal; jednoduchá byla stará hudba řecká a přece Plato i Plutarch tolik j i velebí.
V kap. 41, dí Plutarch, kdo krásno miluje, ten že hudbu miluje a kdo hudbu miluje, ten že jí jsa ušlechtěn, žádného ne-čestného skutku se nedopustí.
Plato pak ve čtvrté knize své »Politeia« starou hudbu řeckou velebí, poněvadž ona,
j soue pro chrabré muže, srdce 1: dobru na-dchne; proto počítá Plato hudbu mezi pro-