— 68 —

a zvelebení své duchovní matky církve zcela nezištně. O výživu sluhů oltářních starali se sami věřící. Že také o náležitou oslavu služeb Božích dbali, rozumí se samo sebou. Aby však ta oslava, která zvláště ve zpěvu záležela, byla důstojna, aby nebylo zpíváno rušivě, bylo potřebí cvičitele a vůdce či řiditele.
Prvním cvičitelem i ředitelem chrámového zpěvu liturgií předepsaného nemohl býti nikdo jiný nežli kněz. Však znenáhla pro nedostatek duchovních i laikové dobyli si znalosti liturgických předpisů a vycvičili se v hudbě chrámové. Když pak císařem Konstantinem Velikým dána svoboda církvi křesfanské, když stavěny chrámy a zakládány byly kláštery spolu se školami, tu byli »rectores ecclesiae«, představení klášterů a kostelů nuceni starati se o řádné zpěváky a o vedení zpěvu v kostele. Bylt tehdá zpěv ve škole hlavním předmětem a povinným, učitel musel býti nezbytně znalcem zpěvu a hudby a to hlavně hudby církevní. Z těchto počátků vyvíjel se stav ředitelů kůru a zpěváků. Zpěvákem anebo hudebníkem býti klade sobě za čest mnohý měšfan a zámožný a že nečekal na nějaký plat, dá se snadno mysliti, vždyt to konal ke cti a chvále Boží a ze zvláštní vlasttú záliby. Nejednou se stalo, že před smrtí obmyslil takový muž horlivý kostel boha-tým odkazem s tím úmyslem, aby sluhům chrámu a zpěvákům přilepšováno bylo. Však s horlivostí prvokřestanskou mizela i ochotnost a službovolnost, a tak se brzy cítila potřeba zpěváky a hudebníky za jejich výkony při službách božích platiti stálým honorářem. Kde kostel jmění měl, bylo lehko platiti ředitele kůru a varhaníka kromě jiných zpěváků, hůře bylo tam, kde nebylo žádného jmění. Proto nejvíce odkázáni tací ředitelé a varhaníci na poplatky štolové, které ovšem nejsou určity ani všude stejny.
Povstala tak dvoje místa v městech a vesnicích. Ve městech bud městské obce ustanovily a také platily hudebníky, najmě řiditele kůru a varhaníka, nebo ze zádušního jmění se platilo; ve vesnicích pak byl to z pravidla učitel, jenž zároveň službu na kůru zastával skoro výhradně jen za štolu při pohřbech a veselkách, již si sám vy-bíral; jen málo kde bud nějaké pole k užívání měl, bud nějakou pramalou částku peněžitou ročně dostával. A tak to je až dosud. Dokavad škola nebyla odtržena od církve, procházelo to, jinak ale to dopadá od roku šedesátého devátého.
Tím rokem stanoveno zákonem liberál-ním, že jen potud dovoluje se učitelům zů

státi varhaníky a řiditee kůru, pokud jejich funkce nebudou na závadu škole. Aby pokoj byl zachován a jen poněkud shoda panovala, musel tu nejeden duchovní správce povždy jednati ohledně odbývání pohřbu velmi opatrně a se zjevným sebezapřením. Však také učitel jakožto ředitel kůru, měl-li jen některého nepříznivice v osadě a byt byl jen jedenkrát půlhodinkou snad za rok školního vyučování dopoledne skrátil, měl se co obávati udání u školní rady.
A tak hodina křestanského pohřbu jindy obyčejně bývala dopolední, na mnoha mí-stech zrušena následkem těchto novot šlzolních. A přece tak často pohřbu poněkud slavnějšího nebývá, sotva beden, dva do roka. Na jedné straně malá odměna za hraní na varhany denně při mši sv., malá štola za úkony církevní, na druhé straně obava učitelova před vyššími úřady školními změnila na mnoze pojednou dobrý po-měr mezi farářem a učitelem. Nastalo mnoho neshod, mnoho nepřátelství mezi oběma stavy duchovním a učitelským a dobrá věc, služby boží a úkony církevní tím jen trpěly. Kde dříve hráváno po celý rok v kostele na varhany, sotva v neděli a ve !svátek je teď slýchati bývá. Lid ovšem spokojen nebyl a není s tímto stavem věcí, ale sáro ne-může v tom narovnání jakéhos učiniti.
Na některých místech docela se zřekl učitel, byv lépe postaven třeba než farář sám, kůru docela a služby boží odbývány za zpěvu pouze lidu. Zpěvák farář si do-vedl pomoci, nacvičiv píseň dokonale s dítkami i dospělými, ano jsou případy, kde si duchovní správce hudebník i svého varhaníka vycvičil. Ale tak to každý nedovede. To jsou ty nesnáze na venkově ve správě duchovní. Slýchávati jest a to oprávněně mnohého učitele zastávajícího chrámovou službu : »Raději se toho vzdám, vždyt za to nemám ničeho, a když někdy ten štolový poplatek, který se stále menší a zhoršuje, mám dostati, abych se oň smlouval; to mi za to nestojí!«
To necht uvážejí duchovní správcové a pokud jmění kostelní kde jest, aby bohoslužba zachráněna byla, dobře by bylo, aby se s příslušnými úřady patronátními domluvili o slušnou remuneraci za hraní na var-hany a za vedení hudby kostelní. Přestane pak nářek a žehrání všeliké. Sto zlatých za rok není mnoho; povážíme-li však, že proti nic, nebo proti osmi, neb dvaceti zla-tým, jež někde nyní dostává, jest to přece něco více: pak snad nebude žádný duchovní proti tomu, ani který úřad spravující jmění zádušní, aby se taková, nebo snad vyšší