- 63 -

jsem očekávání svému iádného násili činiti, jelikoi jsem věděl, ie zpěv chorální na tomto místě dokonale a bezvadně se přednáší. A skutečně objevuje se zdc před očima a ušima kus klasicismu, z něhož souditi lze na dobu rozkvětu zpěvu tohoto. Již pohled na mnichy, pohyby jejich mezi zpěvem, které s vojenskou určitostí se provozuji, propůjčují celku kouzla mystického. V patrné snaze, úkol svůj důstojně a váině konati, jsou nadchnuti myšlénkou, aby povinnosti uložené učinili zadost s nejsvědomitější piísností. A jen léto oUětovuosti v konání povinností lze při-pisovati, ie chorál k lakové dokonalosti dospěl. Ryzost, vi'elost, piízvučnost, výřečnost splývají zde v jediný celek. Není to však pouhý způsob piednesu, co chorál činí zajímavým, nýbri také zevní riary, které s nim se spojují. Tak na př, hluboká úklona v .Gloria Patria, v níž trvají až do poslední slabiky »sancto,,, načež opětně jednim tempem se zvedají; dále zhasínání veškerých světel mezi »Christus factus est,,, tak ie jest v presbytáii úpiná tma. Vším tim zvýšuje se vnada, plodí se slavnostní dojem; vždyť jsme si vědomi, že čas, místo, scenické jednání na nás přímo účinkují. Totéž na jiném místě a za jiného času ne-do ;ímá organismus čivní tou měrou. Pražané jsou také dojmům těm velmi přístupni; nebo neshledal jsem v iádném jiném chrámu tak četnou návštěvu jako zde. Navštívil jsem chrám po prvé o zpívané mši sv. na zelený čtvrtek, Jelikož Uenediktini zpívají chorál dle vydání francouzského, byl mi méně známým. Chci-li dle citu svého souditi, bylo to Graduale a Aguus Dei, co se mi nejvíce zarnlouvalo. Pozornost má čelila nejvíce k okamžiku, kdy kněz praefaci zpívati má, o které se praví, ie by byl Mozart celou svou slávu za to dal, aby byl skladatelem jejím. Zde jsem však nenabyl piesvědčení o velkoleposti její, neboť celebrant, ač zpíval čisté, nepi'edníšel ji přece s onou vroucností, s pathosem, jaký jsem po před-cházejícím právem očekával, Na Boži hod velkonoční slyšel jsem ji od pana kníiete-arcibiskupa hraběte Sch nborna v dómu, který ji přednášel velmi váině a hlasem velmi sympatickým, a plece jsem nebyl s to shledati v ní něco tato imposantně velkolepého, aby mohla býti výměnou za věhlas, jakým Mozart slynul. Dle mého zdání sluší přednost dáti »Pater noster«, které, ač praefaci podobné, článkováním a nápěvem přecé bohatější jest, — V hodinkách večerních byly to lamentace, jež mne poutaly. Nebylo mi poslouchati to ialostné bědování našich zbědovaných' zpěváků, Zpěv Uyl jednoduchý, lehký, ba ozdobný. Na způsob perel zaokrouhlené malé melismy obepínaly jej jako arabesky, a plece Uyl přednes úchvatný. Zde a onde piipadalu mi, jako by sneslo mnohé místo poněkud větší tážnosti, mnohá nota silnějšího přízvuku, zejmena ve výrazech žaloby nebo bolesti. Jsou to však náhledy individuelní, kde posléze dle pojmutí oběma stranám lze za pravdu dáti. Co vokalista u sv. Ulricha v Augsburgu zpival jsem sám lamentace. Zatím na-stal velký obrat reformou chorálu a ostatní hudby kostelní, a od té doby nenaskytla se mi příležitost sly‑

šeti prastarý zpěv tento v podobě obrozené. Dojemné vzpominky probouzely se ve mně, a přece vytrval jsem s největším účastenstvím. Byli to nejznamenitější pěvci, svěžího krásného hlasu. Nenucený přednes, pružnost okras dokazovaly, že chorál nemožno vtěsnati v pouta taktu našeho. Škoda desiti ltocliů (žákii benediktinských), jichž nebylo užito k žádnému obligátnimu výkonu, leč ku sesílení při žalmech a respousoriích, Kterak by se dalo docíliti krásného stři-dání ! Rovněž litoval jsem nepLtomnosli P. Ambrože Kienle, duše celku. Právě o něho nejvíce jsem se zajimal; byl jsem totiž pi'ed několika lety účastníkem přednášky jeho v jednotě Ambrosiáuské (ve Vichti), seznal jsem jeho methodu, doufaje, ie bude lze stopovati ji nyní prakticky. Požitek mi ušel. Aby také na varhaníka došlo, Uudii podotknuto, že varhan se velmi ulívá, jež nemálo k tomu přispívají, aby ne-bezpečí monotonie předešlo se. Průvod jest zde dualismus. Smíšenina staré harmonie s novou není neprijemná a varhaník zná výborné smíšeninu tu zajímavostí odívati. Mnohdy se zdálo, že jest liberálního srdce harmonického, neUof slyšel jsem nékolikrát nástupy D-moll do E-dur v rovném pohybu. Jelikoi chorál v Emausích většinou varhanami se doprovází, vpadání sboru a varhan rychle se děje, má varhaník nesnadný úkol, chce-li sledovati zpěváka v presUyteriu dosti vzdáleného. Varhaník a pěvci jsou tak těsně spojeni, že jedním tělem býti se zdají. Z nesmirně rychlých přechodů, které jedva sledovati lze, poznáváme, že zpěvák nechce býti zdriován. Proto mivá varhaník milo piíležitosti oddávati se volné obrazotvornosti, ač by se mnohdy odporoučelo, aby dlóuhé pomlčky vyplňovaly se interludiem, chorální tonině odpovídajícím. V ohledu tom jest ostatně i v Praze lecos překonati. V několika kostelích slyšel jsem dle nezpůsobu hornorakouského na varhany tlouci, nikoli hráti, nesouvislou, trhanou slátaninu bez rhytmu. Kde jest proslulá pražská škola varhanická ? Thematu toho chtěl jsem se jen mimochodem trochu dotknouti, abych ukázal, ie i v Praze, městě hudebním, vyskyjí se věci reformy potřebné. Lze tudy tvrdíti, ie chorál benediktinů jest jako ovoce na stromě. Pětkrát účastnil jsem se jejich bohosluiby, hodný kus práce pro toho, který není právě iádným zarytým nadšencem pro chorál; tak dokonale pi'ednášený byl by snad s to i Ernestinu z Bauduinu, když ne zcela obrátiti, přece však polepšiti.
A'yní obracíme kroky k dómu. Sv. Vít jest, jako Hradčany městu, kapitolem pražské hudby kostelní. Na dó ně zdají se míti piesvědčení, že ponnl;nutí k dobré hudbě kostelni má odtud vycházeti. Kéž by tomu také tak bylo ve Vídni ! Nelze pochybovati, když odlesk odtud na jiné kruchty se vrhá. Co zde a onde jsem slyšel, nebylo-li vše výtečné, celkem bylo velmi dobré, 0 Vídni dlužno říci: Není sice všechno špatné, celkem však jest to neslušné. —Tuto slušnost v provozováni hudby kostelní nelze piipisovati vlivu sboru sv.-Vítského, nýbrž přirozenému na-dání Čechů, (v první pak ~ad Obecné jednotě Cy-