— 61 —

než jednu melodii, bude k tomu ovšem; potřebí doby poměrně delší.
5.	Uvádějíce nový kancionál varujme se přílišného chvatu; nezačínejme s novou, dokud píseň předešlá se jak náleží neujala, dokud nestala se trvalým majetkem většiny farníkův. Avšak ani potom není věc na vždy odbyta. "Záhy totiž počnou zejména starší zpěváci zanášeti do zpěvu rozmanité ne-způsoby, jimž ode dávna byli uvykli. Z těchto hříchů jmenujeme zde toliko tři hlavní : loudavost a rozvláčnost, nepěkné předrážky a přívěsky, a nešvarné sekundování »podle sluchu«. Těm třeba hned zprvu důrazně se opříti, jelikož i v té příčině pinou měrou platí: Principiis obsta, sero medicína para-tur. Jsou bohužel mnozí, kteří se domnívají, jakmile se lid snadným nápěvům našich církevních písní přiučil, že se pak již o nic více starati netřeba; tot omyl požalu hodný, jenž namnoze hluboký úpadek církevního zpěvu lidového zavinil.
»Jednoty Cyrillské« též platně při-spějí ku zvelebení zpěvu církevního zdařilým předváděním velebných chorálů staročeských, jichž »Průvod varhan« k novému kancionálu Olomouckému hojnou zásobu chová. Kdyby která »Jednota« zvolila zpěv čtyrhlasý dle tohoto »Průvodu varhan«, zvýšila by se intonace té které písně o jeden celý neb i o půl druha tonu.
Končíme slovy, kterými »Dědictví sv. Václava« r. 1687, 3. vydání Steyerova lzancionálu uvádí: »Pěkný a velmi chvalitebný obyčej mívali v Čechách naši předkové, že v neděli a ve svátek časně před mší svatou a kázaním slova Božího scházívali se u velikém počtu do chrámu Páně a tam svaté písně, předně sice ranní, a potom také k jistým výročním slavnostem náležející neb obecné všickni spolu nábožně zpívávali, ustanovivše k tomu literátské kůry, na kterých netoliko prostí měštané, ale také radní v městech (radní páni) a přednější osoby česky zpívati a jednosvornýtn hlasem Pána Boha chváliti za obzvláštní poctivost

sobě pokládali: jakož pak to nic jiného ne-bylo, než andělských kůrů a svatých nebeských obyvatelů ke cti a slávě všemohoucího Boha »svatý, svatý, svatý« ustavičně prozpěvujících následovati. Z čehož krom jiných mnohých duchovních užitků pocházívalo také to veliké a žádoucí dobro, že prostý obecný lid, sladkostí pobožných zpěvů do chrámu Božího přivábený, časně se k službám Božím scházel, a často slýchaje pobožné písně, tajemstvím svaté křestanské víry v nich zavřeným tím lehčeji se učil, čím náklonnější byl k slvšení pobožného zpívání. Nad to vše stávalo se i to, že .. . začasté slyševše pobožné písně v kostele zpívati, naučili se jim z paměti a potom je netoliko v kostele, ale také doma neb na poli aneb při svých prácech jdouce nebo sedíce zpívali a tím místo daremných neb škodných rozprávek času sobě užitečně ukracovali.«
Kéž tak u nás opět bude! A bude tak opět, ujmou-li se našeho neprávem a ]c ne-malé škodě zanedbaného zpěvu národního, jak církevního tak světského, př e d n í vzdělavatelé národa, kněz a učitel, s někdejší horlivostí a vřelostí. Chut a náklonnost ku zpěvu z lidu dosud ještě nevymizela, ale není, kdoby jeho duchovní hlad konejši! stravou chutnou a záživnou«.
Přemýšlej tudíž každý národa našeho lidumil, kterak by lze bylo na zástol náš domácí opět usaditi na místo kramářské národní poesii ~píseň) českou v původní její kráse a šlechetnosticc. —
V nesnadný úkol uvázal se Ludvík Holain. Velikosti díla odpovídaly znalost a píle. Velkolepou práci v době poměrně krátké vykonal vzorně. Arcidiecési i sobě zbudoval pomník ceny nevšední. Jednota Cyrillská jest mu vděkem zavázána. Jediným přáním redaktorovým jest, aby s novýín kancionálem rodily a rojily se po arcidiecési Olomoucké nové farní Jednoty Cyrillské.
Leltner.

FEUILLETON.
Z der =íku ředitele kůru_
Sděluje Václav Vanék.
Dne 9. října I878. O zpěvu chrámovém. vati a raditi, jakby se zpěv tento zveleb'ti
V časopise »Škola a obec« rozepisuje mohl, jakými cestami dlužno učiteli se bráti,
se p. Fr. S. o zpěvu chrámovém; každý aby pomocí školní mládeže zpěvu chrámu
by očekával, že p. spisovatel bude navrho- důstojného docílil. Však o tom není v celém