_46_

8. Qui habitare sterilem in do - mo,
ma-trem fi-li-o-rum lae - tau - tem.
to. Sicut erat in principio et nunc et sem-per,
et in sae-cu-la sae-culo-rum. A - men.
Po žalmu zanotuje kněz »Pater noster«, a mezi tím, co mrtvolu pokropuje, modlí se někde ředitel kůru »Otče náš« sám dále; to samé děje se i u hrobu. Náhled můj jest, že všecky modlitby říkati náleží knězi, a tudíž i »Otče náš«; nemilý dojem to zpil-sobí, když po zapění kněze »Pater noster« mezi lidem začne ředitel modliti se »Otče náš«; jest to tak malá výtržnost.
Cestou na hřbitov neb do chrámu Páně zpívá sbor žalm So. aneb 112; zpívejme je opět bez průvodu hudby instrumentální a nápěvem tímto:
Smi-luj se na -de mnou, Bo - ie,

podle velikého milosr-denství	své - ho.
Chval-te, slu-ieb-ní-ci Hos-po-di - na,

chval-te jmé-no Ho-spo - di - no - vo
je-li pak mrtvola ve chrámě vystavěna, zpívá se pi-i tiché mši sv. píseň mešní, a to bud »Odpočinutí věčné« č. 814. aneb »Rač se, Bože, nad dušemi« č. 815. (Kancionál Svatoj.) Při slavné mši sv. aneb tak zvaných requiích má se na kůru zpívati latinsky bud jedno- neb vícehlasně; obyčejné české Requiem od Doubravského s průvodem hudby nevyhovuje předpisům církev-ním. Nejjednodušší a také ze všech nejkrásnější jest chorální, gregoriánské requiem;

jsou-li zpěvy gregorianské vůbec krásná dila, zaujímá toto requiem mezi nimi místo první. Hledíme-li naň se stanoviska církevního, náboženského, a nikoliv se stanoviska hudby světské, theatrální, nenalezneme skladby velebnější.
Namítne se mi snad: »Což Requiem Láblerovo, Fůhrerovo, aneb dokonce světoznámé Requiem Mozartovo, to by se ne-mělo do chrámu hoditi ? Vždyf nedávno četli jsme v jednom časopise úvahu, v níž spisovatel, naříkaje na úpadek hudby kostelní, touží po té době, kdy opět vyšine se hudba kostelní na stupeň, aby ve chrámech našich provozovati se mohlo Requiem Mozartovo aneb »Stabat mater« Dvořákovo?«
Odpovídám rozhodně : Ani Requiem Mo--zartovo, ani Stabat mater od Dvořáka do chrámu se nehodí, a to z té jediné příčiny, že nejsou tyto skladby složeny pro kostel, nýbrž pro divadlo, což však jim nikterak na ujmu býti nemá a také není, neb kdoby mohl upírati jim krás hudebních? kdoby mohl zneuznati, že oba tito geniové vyhčili v nich zpěvem a nástroji hudebními všecky možné city, které se ve slovech tají? Však líčení toto, ač mistrovské, není modlitbou, a církev požaduje jedině a pouze modlitbu. A jako Requiem Mozartovo podobně i všecky skladby instrumentální do ko3tela nenáleží; skladby jedno i vícehlasné starých i novějších mistrů, které jsou dle předpisu církevního složeny, ty církev do chrámu pouze připustila; jest jich veliké množství. Krásné a ne příliš těžké jest čtverohlasné Requiem pro smíšené hlasy od Etta s přibráním k němu »Sanctus« a »Benedictus« z Requiem od Riegla.
Po Requiích následuje »Libera me, Do-mine«, které se zpívá takto:
Li -be - ra me, Do 	mi-ne,
	de	mor - te ae-ter	na,
	in	di - e	il - la	tre - meu‑
	da:	Quan-do coe - li	mo-