-35
O zpě v u při obřadech pohřebních.
Přednesl ve schůzi učitelské Václav Vaitěk.

Má-li býti zpěv chrámový vůbec vážný, zbožný, tím více to platí o zpěvu při ob-řadech pohřebních; přátelé iesnulého i veškeren lid věřící očekávají v této vážné době, aby poskytlo se jim potěchy, posily a shody s vůlí Boží. Proto nevhodné jsou zpěvy a skladby hudební, které drastickým způsobem líčí hrůzy smrti, hrůzy soudu Božího.
Církev svatá postarala se však o zpěv, který v míře největší poskytuje věřícím vše, čehož ve smutné této chvíli zapotřebí mají. Bude tudíž naší povinností, abychom se řídili přesně dle předpisu církevního a všecky zpěvy přednášeli správně tak, jak liturgický zpěv naznačuje. Ztníním se tedy o všech zpčvích, jichž se při pohřbu užívá, a ukáži zároveň, jak se přednášeti mají; též dotknu se některých vad, jichž bychom se vystříhati tněli.
Jest obyčejem, že po příchodu do domu, v němž mrtvola vystavena jest, zpívá se nejprvé česká píseň, jejíž obsah přiměřen jest stáří i stavu zesnulého. Musíme tedy míti alespoň trojí druh písní, a sice i. písně o pohřbu nemluvňat, 2, o pohřbu dětí a 3. o pohřbu osob dospělých. Hojný výběr písní těchto máme ve starších i novějších kancionálech; hleděti dlužno na to, aby nápěv prost byl všech kudrlinek, vší triviálnosti; písní takových nalezneme hojnost v kancionálu Svatojanském; užívám z něho těchto písní :
1. O pohřbu nemluvňat.
r. Sotva jsem v své ne-vin-no -sti světlo svě-ta	u-zře - lo,	jii pak	za - se
n_
do te-mno-sti před o-kem mým zmize - lo.
2.	Nyní však mi světlo svítí — v ustavičné jasnosti, v nebes ráji kvete kvit[ — stálé krásy v hojnosti.
Tamto nyní s piemilýrni — andělíčky přebývám, lahůdkami nejsladšími — denně s nimi oplývám.
Tamtéi se mnou, nejmilejší — můiete se shledati, hledtež jen tra pouti zdejší — Bohu věrni zůstati.

2. Již tu tebe více není.
r. Jii tu	te - be	ví-ce	ne - ní,
zvadlos, dra-hé	pou-pá - tko; dří-máš
sladce	v blahém sně - ní v hroUč, mi-1é
ro - bá - tko.
2.	Záhy k sobě vzal Bůh tebe — nepoznalos ialosti, pojal duši tvoji v nebe — do své věčné radosti.
3, Neplač, otče, neplač máti, — blaze jest mu v nebesích,
těla jeho nechte spátí, — duše žije ve plesích.
4. Jednou vstane opět dítko — v novém, krásném [iiv otě, jako z jara vstává kvítko — v prostomilé novotě.

3.0 pohřbu pacholete neb děvčete.
I. Kdo tak vo-lá	jem - ně:	.Nechte
malých ke	mně,	na klín mi jich

dej - te,	že-hnat	po-ne - chej‑
-	tel«	Je-iíš	jest to	slad - ký,
vo-lá	dí-tky,	ma - tky.
2, »Spěchej!« i mne volá, — nic mu neodolá, —jdu
[jii, Spasiteli, —
hlas ie Tvůj mi velí; — robátko umírá, — ráj
[se otevírá,
3. Rodičové drazí ! — kterak jste přeblazí — andělíčka máte, —