.1

-3a

Z uvedeného objasnění jde na rozum, že dlužno zpívati »Credo« bez všeliké sentimentá]nosti a affektace, asi tak, jako křesEané vyznání víry v kostele společně se modlí, nejlépe dvěma stejně silnými sbory střídajícími se pravidelně, jako se děje při zpívání žalmů. Přidělováním různých vět různym hlasům, sesilováním a zjemňováním, urychlováním a protahováním tempa, zkrátka jakýmkolivěk subjektivismem ničí se objektivní monumentálnost chorálního »Credo«. Věta za včtou budiž tedy recitována klidně, stejnoměrně, co společná modlitba a veřejné vyznávání víry. Jediné »et incarnatus est« lze přednášeti tempem o něco volnějším. Vše ostatní nese se deklamací recitativní modlitby, tempem stejnoměrným a hlasem stejnoměrně odváženým.
Ordinarium Missae uvádí čtvero nápěvů chorálního Creda v různých dobách po-vstalých, z nichž některé původ velmi pozdní prozrazují.
Ku mši in festis solemnibus nejlépe se hodí Credo III., které dle poznámek uvedených s účastníky exercicií se cvičilo, což se zpěváky tak obratnými krásně se dařilo.
Následovalo o f f e r t o r i u m, které sbor po Credo zpívá mezi tím, co kněz dary ku proměňování určené obětuje. Zdá se, že povstalo v době sv. Augustina. Z bývalého offertoria zbyla nyní pouhá antifona, která jediná se zpívá. Druhdy k antifoně přidáván byl jistý počet veršů bohatě komponovaných, které až do 15. století se zpívaly, jako dosud ve mši zádušní se zachovalo. Offertorium veršy svými rozšířené bývalo nejbohatším článkem zpěvů mešních. Když kněz u oltáře obětoval chleb a víno, také sbor pěvců církevních obětoval to nej vzácuěj ší a nejlepší, čímž vládnul, — dovednost a krásu svého umění pěveckého. Rezeznává se takto Offertorium jednak od Graduale klidnějšího a prostějšího mocnějším pohybem a smělejšími oblouky, kterými architektura jeho hudební se klene, jednak od Introitu stejným pohybem se vyznačujícího bohatějším nápěvem. Ze stanoviska umění pěveckého litovati jest ztráty, kterou starý liturgický tvar offertoria vypuštěním veršů utrpěl.

Offertorium »Confessio et pulchritudo« poskytlo vypravovateli příležitost ku mnohým praktickým pokynům.
Jakmile biskup ve starověké Církvi praefaci dozpíval, zakončil slavnostní chvalozpěv velebným Sanctus a veškeré shromáždění věřících jednomyslně pokračovalo : Sanctus, Sanctus Dominus Deus Sabaoth. Jak úchvatný a vznešený to obraz bohu-milé svornosti a společného se radování v Bohu! Sanctus jest závěrkem praeface. Když při zpívané mši svaté dozněl vznešený zpěv praeface, sbor pěvecký dokonává chvalozpěv jásavým, třikráte stupňovaným »Svatý«, jímž s posvátným chvěním při-stupuje ku prahu kanonu. Velebný zpěv tento jest zlatou branou, kterou se vchází do svatyně svatých, jest portálem skvostně okrášleným, který se nám otvírá, abychom spatřili samého Krista Pána. Třikrát Svatého vítá sbor pěvců církevních jásavým provoláváním, jímž radostí opojený lid Jerusalemský pozdravoval krále svého vítězoslavně vjíždějícího do svatého města. Nadšeným voláním H o s a n n a a Bene - d i c t u s vítají sbory Cyrillské Beránka Božího na trůn svůj oltářní jižjiž vystupujícího. Čím úchvatnější a velebnější bylo by divadlo, kdyby celá osada v chrámu Páně shromážděná po příkladu církve starověké společným voláním vítala Požehnaného, jenž se béře ve jménu Páně! Jak snadno lze toho docíliti a to nejsnadněji v menších osadách vesnických! Trojnásobné Sanctus zníti musí slavnostně a vážně s patřičnými pomlčkami, jak při cvičení ihned se objevilo. Sanctus oplývá v nápěvech nejvznešenějšími myšlénkami, které dlužno správně tlumočiti a za tou příčinou ovšem důkladně studovati a nacvič iti.
Když Kníže pokoje k ovečkám svým milostipině zavítal, tut každá duše jest si sice vědoma nehodnosti své, přece však prahne po onom největším důkazu lásky, jakou Bůh miloval nás, po onom milosti-piném závdavku života věčného. Trojnásobnému Sanctus, jímž každý přicházejícího Beránka vítal, odpovídá nyní trojnásobné A g n u s D e i, jímž každý se mu koří a touží po milostipiném spojení se s Ním.
(Dokončení.)