katolickou	posvátnou
Cyrillské. 1888, Ročllík XV.	F. J. LEHNER.	Číslo S.

Páté exercicie Cyrillské.
Píše F. J. Leltner. (Pokračování.)

Opozdil jsem se s dokončením vypravování o minulých exerciciích Cyrillských. Stalo se tak s přirozené slušnosti k ostatním přednášejícím, jejichž výklady v »Cyrillu« posloupně se uváděly. Jelikož poslední z přednášek minulým číslem se zakončuje, jest nyní na mne, abych u vy-pravování pokračoval.
Redaktoru připadlo cvičení chorální. Zvolil si za předmět celou mši chorální od introitu až do Communio. Že pak téhož dne slavil se právě svátek sv. Vavřince, kromě mše in festis solemnibus z Ordinaria vzato jest proprium ze dne téhož světce. V první den exercicií vysvětleny a nacvičeny jsou: Introitus, Kyrie, Gloria, Graduale a Alleluja, jak v »Cyrillu« roč. XIII. č, 8., g., io. a i i. obšírněji zaznamenáno bylo. Druhého dne po přednášce Palestrinovy »Missa brevis« (viz Cyrill roč. XIV. č. 3.) pokračovalo se od »Credo«.
»C r e d o« jest nejmladším z veškerých zpěvů mše svaté, jsouc do liturgie římské přijato teprve v XI. století na přímluvu císaře Jindřicha Svatého u papeže Benedikta VIII. (1014), ač při mši svaté zpívánobylo v krajinách východních již na sklonku věku V., odkud do Španěl a Francie se dostalo.
Jednoduchostí nápěvu a slavnostním rázem svým řadí se Credo ku praefaci, jsouc takměř prostou recitací článků věroučných přednášených po spůsobu žalmů. Credo prostě ale zbožně přednášené plodí tudíž tentýž dojem, jaký praeface zbožně

zpívaná v duši poslouchajících zůstavuje. Jednotlivá tajemství víry kráčí tu kolem nás slavnostním spůsobem velebně a vážně. Křestanu lze takto v pokoře uctívati je a uvažovati milost stvoření, vykoupení a po-svěcení lidského. Jednoduchá recitace monumentálností svou důmyslně odpovídá vznešenosti pravd nadpřirozených. Objektivní povaha jejich objelctivně se tu proslovuje. Zde »et incarnatus est« nerozplývá se přesládlou sentimentálností, »crucifixus, mortuus et sepultus est« neběduje těmi pianissimovými povzdechy dlouhého umírání, »et resurrexit« neoslavuje se posvícenským povykem a ohlušujícím lomozem, »judicare vivos et mortuos« nestraší jerišskými troubami. Clánek s článkem stejnoměrně se pojí jako žulové sloupy basiliky křesfanské, bez affektace, pravdivě, vážně, odměřeně, nadšeně. Zde z každé věty vyznívá prosté ale skálopevné: »Věřím!« »Et incarnatus est« : Věřím s pokorou ! »Crucifixus, mortuus et sepultus est« : Věřím s kajícností! »Et resurrexit« : Věřím s nadějí! »Qui venturus est judicare vivos et mortuos« : Věřím s bázní a důvěrou! Tím se vysvětluje dojem, jakým chorální »Credo« uchvacuje mysl věřícího křestana. Krásný nápěv zpívajícíno a poslouchajícího nikdy neomrzí, předpokládaje, že ten i onen chce se modliti, nikolivěk ale provozováním hudby kostelní pouze se baviti. Takovému muzikantovi nápěv »Credo« zdáti se bude brzy jedno-tvárným a posvátná jemnost a vnada nápěvu brzy se vytratí a zmizí.