-7g_

carští zapěli v nádvoří zámku něl:olil: sborů a madrigálů, sestoupili k nim JJ. král. Výsosti a velmi přívětivě s mistrem Stehletn a s některými pěvci a pěvkyněmi si po-hovořili. Tak doznala celá slavnost, doznala i reforma nejvyššího uznání, zalíbení a mocné podpory u vrchností církevních a občanských. Proto zůstavila zajisté tím hlubší a trvalejší dojmy v srdcích účastníků; proto zajisté se zvláštním zalíbením pohlížela sv. Caecilie, jejíž obraz vysoko se vznášel v guirlandách vítězného oblouku v dómě, na tuto slavnost svoji a přiložila opět jeden vítězný vavřín do svého věčně svěžího slavověnce, žehnajíc těmto milým a zasloužilým ctitelům svým.
Pravdu měl tedy i svatohavelský časopis »Die OstschNveiz«, když napsal o celé slavnosti (v č. 207.) : »Es war seinem Wesen nach ein Jubelfest des Geistes und des Genies, fiir Theilnehmer und Giiste eine geistige Luftkur. Die beiden Kirchench~ire

von Konstanz und der Domchor von St. Gallen bildeten die Kurkapelle.«
Za sídlo příští valné schůze (za šest let) přihlásila se města Jnomostí, Brisen, Sohiohrad.	K.
Douška. — Když tento náš referát byl již dávno napsán, došla nás g. a >io. č. Wittových »P l i e g. B 1 á t t e r f. lzathl. Kchm.«, v nichž podává se obšírný referát o celé slavnosti. Naším referátem částečně se dophiuje. Dr. Witt sám shrnuje na honci jeho všecky zprávy a hlasy o produkcích sborů k o s t n i c k ý c li takto: »Durch alle Referáte aller Blátter zieht sich der Gedanke, dass die Auffiihrungen der Konstanzer Chure eáner Generalversammlung nicht wiirdig gewes e n, Nvie ein rother Paden durch.« Ne-můžeme jinak, nežli též přisvědčiti. Tím větší byla proto zásluha Stehleova i sboru jeho.

IV.
Úpadek sborů literáck`rch
za války třicetileté, jich znovuzřízení a opětné rozšíření až do konečného zrušení roku 1785.
(Z Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand Tadra•
(Pokračování.)

Obliba starých písní a melodií českých byla taková, že ani pi-ísná, censura století sedmnáctého nemohla je úpině vymýtiti ze zpěvníků, sestavovaných k potřebě literátů. Zajímavj toho doklad máme na kancionále Mat. Václ. Steyra (v Přaze 1683 a potom častěji tištěném), Izterýž se stal knihou velice oblíbenou. Šteyr nezamítal, co ve spisech jinověrných dobrého a příhodného našel, nýbrž s velikou péčí propracoval starší sborníky a vybral z nich vše, co se mu obsahem hodilo, nehledě k tornu, kdo které písně byl původcem. Tudíž se v kancionálu Steyrově vyskytují nejen písně Miřínského a Klimenta Bosáka, ale také písně a žalmy bratrské. Ovšem že každá píseti podrobena přísnému soudu, než se jí místa dostalo, ale tolik Steyr rozumným svým postupem dovedl, že lidu českému staré oblíbené písně nebyly odcizeny, anobrž zachovány i za dob největší nedůtklivosti náboženské. I jest to zjev opravdu vysoce zajímavý, neb jakož za věku patnáctého od kališníků zachovány jsou starobylé církevní písně staročeské, tak nyní na závěrku století

sedmnáctého opět spatřujeme obezřelé uchraňování toho, co mezi tím přirostlo na poli církevního zpěvu. Však ani ty církevní písně, které do nových zpěvníků přijaty nebyly, nevymizely tak brzy z paměti lidu, byvše tedy bezpochyby ne-li v kostele. tedy aspoti v domácnosti zpívány, jakož dokazuje sbírka »Leské národní duchovní písně«, vydaná r. 1531 a 1832 od Jos. V. Kamarýta, obsalntjící písně duchovní, sesbírané mezi lidem, z nichž některé na-lézáme i v starých kancionálech českých.'})
Jiná veliká zásluha sborů litcráckých jest ta, že pěstováním zpěvu církevního jazykem českým pomáhaly v míře veliké i k tornu, že se vůbec řeč česká zachovala.
Mimo malé zbytky kůrů latinských75) zpívali totiž literáté vůbec česky a udržel se zpěv český namnoze i v městech, která během času poněmčena byla. Vzácný přílaad podávají nám Prachatice, kdež posud jest
't) jirečkova Hymnologie str. 37.
Mimo dotčené již připomíná se kůr latinský a český také v Sr.dsce roku 1722.