-6q
III.
Působení sborů literáckých
v kostele, v životě společenském, ve škole, v umění hudebním
a výtvarném.
(Z Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand Tad ra•
(Pokračování.)

Podle stanov povinni byli starší literátští vésti knihu zápisů čili pamětní, v níž vedle pravidel svých měli veškeré důležitější usnesení a znamenitější události sboru jejich se týkající zapisovati. Jest pravděpodobné, ba jisté, že tak u všech sborů literáckých se dálo. Jaké zprávy zajímavé, týkající se snad veškerého života kulturního v Cechách, mohli bychom čerpati z knih těchto, kdyby se nám byly dochovaly! Takto však jen ne-patrná část zápisů tkli a to ještě veskrz z do`, pozdějších zachovala se v nepřízni časové, tak že o literátech, instituci to v Čechách tak všeobecně rozšířené a blahodárně účinkující, zprávy jen po drobtech a s na-máháním sbírati můžeme.
i v.
Upadek sborů literáckých za války třieetileté, jich znovuzřízení a opětné rozšíření až do konečného
zrušení roku 1785.
Doba květu sborů literáckých v způsobě, jak právě vypsána byla, trvala po celé sto-letí šestnácté a v sedmnáctém až do bouřných dob války třicetileté, které jakož vše-obecný úpadek národa česlzého způsobily, talc i společnostem literátů byly záhubny. Když během osudné této války veškerá skoro intelligence vyhubena byla nebo z Cech se vystěhovala, města a vesnice spustly, kostely z velké části opuštěny, spustošeny a bez kněží byly, nerozléhaly se arci více ani velebné zpěvy literátů v kostelích, spolky literácké zanikly bud docela anebo přišly alespoli v nemalý úpadek. Jmění nemovité zůstalo jim sice, ale hotovost a pojištěné sumy jakož i mnohé vzácné kancionáiy a jiné knihy — nyní co kacířské pronásledované — i nábytky větším dílem zmizely, bud že od loupeživých rot vojenských, do-mácích i cízích, přátelských i nepřátelských pobrány a pryč zavezeny jsou (jako na př-z Nymburka), aneb že od obyvatelstva samého, kteréž dlouholetým vydíráním úpině na mizinu přivedeno bylo a k uspokojení vojákův vše, co vůbec v místě se nalézalo, zpeněžiti a naložiti musilo, rozprodány, za-

staveny i jinak odcizeny byly, tak že jen malá část jich se zachovala',').
Delší čas trvalo to, než opět přičiněním hlavně kněží katolických některé sbory literácké — ovšem nyní také katolické — činnost svou opět započaly. Jakožto jeden z předních obnoven již r. 1628 sbor literátův v Jindřichově Hradci, jemuž listem daným dne 2. července 1628 Vilém hrabě Slavata a Lucie Ottilie z Hradce, manželka jeho, nové artikule, jimiž by se příště říditi měli, potvrdili. Pravidla tato ukazují nám již zřejmě změněný ráz této novější společnosti literácké, an největší vliv na celé řízení i na volení starších při-řknut jest rektorovi jesuitslcé koleje a proboštovi hradeckému. Z téhož roku 1628 nacházíme také opět zmínku o literátech ve Slaném; dne 8, listopadu t. r. přijat byl totiž S. Kruciger, kantor školní, za měštana a napo.nenut, aby obzvláště kůru literáckého pilen byl. Zdá se však, že i »bratřina« slanská ještě po delší dobu jen živořila; teprve r. 1636 byla zase obnovena a dne 16. ledna »s jistým zdáním pana děkana« a snesením se purkmistra a pánův voleni a nařízeni jsou pan )iřík Haužburský za inspektora, aby se v kostele nic scestného proti víře katolické nezpívalo, Sam, Kruciger
co) Tak na př, nacházíme následující zprávu týkající se literátu Mělnických: R. 1653 podal tehdejší děkan Jan Val, Mazovský ]:u kousistoři stížnost proti radě m. Mělníka, že důchody zádušní ztenčuje a že též skvostný kříi jakýs někdy literátův Mělnických zastavila či prodala. Proti tomu ospracedlhují se Mělničtí a píšou konsistoři: +,Za příčinou pak literáckého a bratrského kH e tuto zprávu dáváme, ie na onen čas v tu tčikou a nesnesitelnou neřesti a tribulirování nás pro samé kontribuci vojenské vše k službě a dobrému J. Msti. Cís. nemohouce kterak jinačeji uižádným prostiedkem pro zachování chudobných a od nepiítele imtohokrát de facto vyspolirovaných sousedúv sobě pomáhati, museli jsme coacte neb. dobré paměti p. Benediktu Cazzia ve 200 zl. rýnsk. oppignirovati a v základu zanechati. Na kterýžto bratrský a literácký ki 2 my a sousedé i sousedy a vdovy sami jsme se z svého vlastního měšce dle možnosti jednoho každého skládali a jej spraviti dali, nic méně pro vyplacení téhoi klenotu od kůru literátského a bratrského ob-zvláštní sbírku peněžitou ze sebe jsme učinili a na túi dlužní sumu jistý díl peněz odvedli. Ten kříi pak nikdy k záduší nepřináleiel a piipadati nemůže.« (L arch. arcibisk, v Praze VII,, 1652—1654•)