-53

chovati hudbě církevní onen ráz, jenž ji odůstojňnje býti průvodkyní posvátných obřadů bohoslužebných a závoditi s nimi nejprvé o větší čest a slávu Boží, ale též o to, aby se srdce věřícího lidu ke zbožnosti a ke svatosti rozněcovalo. Wittovi náleží přední zásluha, že netoliko živ}""m slovem, ale i pérem a novými překrásnými pracemi skladatelskými hudbu církevní, této doby již značně pokleslou, přiblížil klassickýln formám doby starší, zejména chorálu Re-hoře Vel., jakož i mistrovským výtvorům Palestriniho a rovesníků; nad to že nalezl vhodný prostředek, aby se známost a záliba přesné hudby církevní po katolickém světě šířila, založiv jednotu sv. Caecilie, která u nás slove svato - Cyrillská, nyní daleko široko rozvětvenou, jejíž účel nese se především k tomu pěstovati přesnou církevní hudbu jak ve chrámech tak mimo ně a k platnosti přiváděti pravdu, že ten ráz, ten sloh, který k nám vane z doby sv. 1lmbro2e, sv. Řelioi"-e papeže a Palestriniho, jest netoliko

oprávněn, stejné at k němu hledíme se stanoviska historického neb aesthetického, ale že jest tento řečený sloh jedině pravý, kterého se církvi katolické výhradně při-držeti jest; že jest on jako normou k po-suzování novějších děl na poli hudby církevní, tak sice, že komposice každá tím bude z pravidla dokonalejší, číln obsahem i formou více se blížiti bude klassickým plodům dob minulých. Což se ovšem stane a dotčený druh hudby církevní bude tím utěšeněji zkvétati, čím hlouběji v jeho pod-statu vniknelne a čím lépe jeho dosah po-známe.
Tot tedy stručný náčrtek posvátné hudby církevní, hledíc k ní se stanoviska historického. Dobré by ovšem bylo, kdyby se tato suchá kostra vhodným způsobem dopiniti mohla. Nám také samým bylo by nemalým potěšením, kdybychom svým časem jako dnes po stránce historické mohli o hudbě církevní pojednati po strájice liturgické a aestetické.

III.
Působení sborů literátských
v kostele, v životě společenském, ve škole, v umění hudebním
a výtvarném.
(Z Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand Tad ra.
(Pokračování.)

Kdekoli byl zřízen sbor literátů, bylo přední starostí starších jeho, aby zaopatřeny byly všecky potřeby, hlavně knihy zpěvní, latinské i české, psané i tištěné. Veliká rozšířenost sborů literácicých po celé vlasti české byla příčinou i veliké poptávky po knihách tahových, hlavně po krásně psanýeh a malovaných velikých kancionálech, gradualech a jiných zpěvnících, tak že ve sto-letí šestnáctém zřízeny byly skutečné dílny, v nichž vedením vynikajícího umělce některého mnoho pracovních sil na zhotovování takovýchto kancionálů pracovalo. Knihy tyto formátu obyčejně obrovskélio, ozdobené často překrásnými malbami miniaturními a jinými okrasami po krajích i v testu, obrazy historickými a portretními, jsou po-sud v mnohých mčstccli vzácnou památkou na stávavší zde sbory literácké, skvělý m provecicním rovnají se nejvýtečnějším toho druhu památkám zahraničným, ano nezřídka i nad ně vynikají. Můžeme směle tvrditi, že by se umění krasopisecké a malíi-ské

sotva bylo u nás k takové dokonalosti po-vzneslo, kdyby zakládání spolků literáekých času toho v Cechách a na Moravě nebylo tak valně se rozšířilo a tím i příčinu Ic spisování a ozdobování potřebných jim kancionálů nebylo dalo. Jakožto nejznamenitější umělci v tomto oboru prosluli ve století šestnáctém v Praze Jan Táborský z Klokotské Hory a Jan Kantor st., soused Novo-městský, dále F. Polirar, Matouš Radouš, Jiří Laches Nepomucký, Matouš Ornyš z Lindperka, Jiří Rychnovs,,cý a jiní pomocníci jich, krasopisci i malíři, skladatelé nápěvů i básníci písní církevních. Chceme tuto jen některé dolelady uvésti, jak literáté se starali, aby kancionály takové k jich potřebě zhotoveny byly.
Již dříve jsme se byli zmínili, že nejstarší při kostele svatého Ducha v Hradci Králové chovaný kancionál darován byl literátům při témž kostele od měštana tamějšího Jana Franuše r. 1505. R. 1583 dne 4. července vstoupil arciděkan Jan Bene-