— 52

prvního řádu, píše o Palestrinovi: »Když se ty zvuky (Missa P. Marcelli) poprvé v syxtinské kapli rozezvučely, v oné svatyni, která nedávno teprv uměním stavitelským a malířským byla zvelebena, skočily prý tyto musy se svých křesel, objaly v náruč musu hudební jakožto svoji rodnou sestru, všichni také posluchači byli větším podivem uchváceni, nežli kdy posluchači za doby řecké, naslouchajíce zvukům znamenitých svých pěvcův a básníků.« *) Podobně také, ač ne tak poeticky pronáší se o Palestrinovi Arrey Dommer, řka: »City, jež mají v církvi katolické jedině vládnouti, došly (pracemi Palestrinovými) hlubokého a věrného výrazu ; svrchované umění učiněno jest přirozeným, vykvetl církevní sloh, sloh vážný, slavný, velikolepý, prázdný všeliké vášnivosti, ale i všeho umělkování, velevýznamnou symbolikou tonů tajemství Božská prahnoucí duši napliiující!« Ano, všichni, kdo psali aneb píší o Palestrinovi, vzdávají Palestrinovi jako na povel jednu chválu. A právem, nebo Palestrina jest v dějinách posvátné hudby milníkem, jenž kromě Rehoře Velikého nemá sobě rovného.
K jeho jménu a některých jeho rovesníků, jako Ludvíka da Vittoriá, Giov. Naniniho, Fel. Aneria, Rehoře Allegriho a ně-kterých jiných poutá se název z l a t é h o věku posvátné hudby církevní, kterýžto věk tím snáze utkví v paměti naší, poněvadž téže doby i písemnictví naše české znamenité dospělo výše a podobným názvem až podnes od mnohých se ctí.
Palestrina zemřel 2, února 1594, byv prve svým přítelem sv. Filippem Nerim ku smrti připraven a zaopatřen. Do jeho rakve uložena jest olověná tabulka s nápisem:»Joannes Petroaloysius Praenestinus, Musicae Princeps« (kníže uměny hudební).
Kromě Palestriny zasluhuje obzvláštního povšimnutí ještě Orlandus Lassus, vlastně Roland de Lattré, narozený 1520 v Monsu (Bergen) v Henegavě, jakožto současník jeho a jakožto nejposlednější velmistr 11udební školy Nizozemské. Maje neobyčejné vlohy k hudbě a vládna přelíbezným hlasem byl již v pacholeckém věku třikrát tajně unesen, až pal: s povolením rodičů zůstal
u generála Gouzagy. Ten jej dal cvičiti
v Miláně a na Sicilii, a Orlandus Lassus byl v 21 letech již kapelníkem v Rímě. Odtud konal cesty po Anglii, Francii, až
*) Baini (t 1842): »Ueber das I.eben und die Wake Palestrinasa. Ueberblick von F. S. Kandler. Leipzig, Breitkopf .ti H irtel,

posléze zůstal v Mnichově, jsa vrchním kapelníkem vévody Alberta V. při nejslovutnější tehdáž kapele mnichovské. Bylt on skladatel netoliko bohatě nadaný, výtečník, jakých se za sta let jen maličko rodí, ale též skladatel nad jiné plodnější. Jeho práce pojme sotva 6o foliových svazků a co se týče vniterné ceny jeho děl, poukazuji ctěné své posluchače na životopisce Orl. Lassa, zejména na úsudek výtečného a geniálního znalce umění hudebního, kanovníka dra Proske-ho. Konec Orlandův byl velice smutný a podobal se konci našeho i Bedřicha Smetany. Zemřel téhož roku jako Palestrina, totiž r. 1594
Ku konci věku XVI, a na počátku XVII. byl dvůr Rudolfa II., krále českého, jak známo, středištěm věd a umění v naší vlasti. Byl-li pak i v příčině hudby posvátné? Zdá se, že byl; nebo se tu setkáváme s muži, jako jak. Gallem, rodilým v Krajině a někdy též kapelníkem olomúckého biskupa Stanisl. Pavlovského, se Lvem Haslerem a j., kteří sobě zasloužili slavného jména a jejichž díla dnes ještě velikou pochvalu hlásají o svých mistrech.
Od té však doby, totiž od XVII, věku, zabočila hudba, jindy téměř výhradně ve službě církve, na zcela jiný směr. Nové vynálezy hudebních nástrojů rozmnožily skladatelům látku a prostředky tecliiiické, ducli pak časový odváděl je čím dál více na pole světské. Nejpřednější formy uměleckých tvoreb hudebních byly; oratoria — skladby to podobné Dvořákovu Stabat Mater a sv, Ludmile — a pak zpěvohry, ve kteréžto příčině byli Jiří Bedi•ich H1nde1, Jan Šeb. Bach, Krištof Vilibald Gluck, Jos. Hayden, Mozart, van Beethoven, kdybych mnohých jiných, jalo Schuberta, NVebra, Mendelssohna, Schuhmanna atd. připomínati neměl, mistři na výsost výteční. Někteří z nich psali sice i k bohoslužebným obřadům nové skladby, ale jejich práce jsou až na ne-patrné výjimky smutným dokladem toho, že, jako se kdysi světská hudba živila z forem a obsahu hudby církevní, tak napotom hudba světská do clu•ámův a k bohoslužbě se vtírala. Hudba chrámová, ačkoli vzdělávána jsouc od tahových sice výtečníkův, ona chatrnčla, a byla by bezpochyby ve smutné dospěla konce, kdyby se jí celým srdcem a energií právě obrovskou nebyl ujal ch-. Frant. Vit,; a s ním a po něm četný zástup jiných přátel ryzí hudby církevní, snažíce se vytrhnouti ji z onoho proudu, jehož poslední a svrchovaný cíl jest ploditi zálibu a lahoditi smyslům a za-