— 45 —

nadobro. V té příčině jest chorál jako ten náš každodenní chlebíček, který člověku vždy chutná, tak že ho ani na skvostných hostinách nerad postrádá; i zasluhuje proto chorál přednější místo před všelikým i sladlzýrni lahůdkami, já míním skladby hudební citem a něhou oplývající, které na chvíli smysly naše dráždí, při kterých však srdce zůstává chladno jako led.
Vzhledem k tomu všemu, co jsme pra-vili, mohli bychom se nadíti, že požívá chorál všudy ve chrámech křesYanských zasloužené cti a vážnosti. Ale bohužel, není tomu tak; zpěv chorální bývá častokráte zneuznáván, at nedím, opovrhován. A proč? — Proto, že se, jak náleží, nepřednáší, alespoň ne s takovým citem, s takovou vroucností a nábožnou náladou, jak toho právem žádá: ne každé chorálních not helekáni jest chorální zpěv. Druhá pak příčina, proč choral tak zřídka v našich chrámech se ozývá, jest, že mnozí nemají ani tušení o veliké jeho ceně jak naprosté tak vzhledem k hudebnímu umění doby nejnovější. Ale tu by nám mohl někdo říci: »Aha, která by liška svého ocasu nechválila?!« Nechci já tedy sám býti chvalořečníkem chorálu; nech at mluví za mne jiní, do nichž se nadíti smíme úsudku nestranného. Wolfgang Amadeus Mozart pravil kdysi, že by dal všecku svou slávu skladatelskou za to, kdyby byl skladatelem mešních praefací. Un také jakož i Felix Mendelssohn, Etienne Mehul a František Liszt položili za základ svých nejslavnějších děl motivy chorální. O svědectvích a všeliké té chvále, jakou vzdávají chorálním zpěvům Bern. Kothe, Ambros a mnozí jiní, nemohu se nyní šířiti. Nic-méně toho přece pominouti nemohu, co s velikým podivením praví Halevy: »K t e r a k prý mohou kněží katoličtí, majíce v církevních zpěvech gregor. nejkrásnějšínábožnémelodie, jakých vůbec stává, připouštěti do chrámů nuzotu hudby moderní?«
Ale dosti o torn. Skoda, že nemohu zevrubněji vyložiti, jak se chorál z Italie záhy šířil po západní Evropě, jak zejména ve Francii, Anglii a Německu, podporován jsa dílem od panovníků (Karel Veliký), dílem od knížat církevních a klášterův, utěšeně zkvétal. Nechci také připomínati, jak nesmírný pokrok se stal za věku XI., když Quido Aretinský (Quido z Arezza) vynalezl notové písmo, a přepsav antifonář Řehořův ustálil, co dříve v melodii kolísávalo. Dovolím si raději upozorniti ctěné své posluchače na jistý vynález, jenž z bývalého zpěvu jednohlasého učinil zpěv více

hlasý čili polifonní. Během času zavládl obyčej podkládati hlavní melodii aneb hlavnímu nápěvu nápěvy jiné, anebo, at užíju technického výrazu, vynalezen tak zvaný kontrapunkt. Tento název »k o n t r a p u n k t« zdůvodněn jest tehdejším způsobem kom-ponování, dle něhož kladl se bod proti bodu, nota proti notě, a podstata jeho záleží v tom, že různé hlasy, různé melodie dle jistých pravidel splítány jsou v jednotný celek, což jest až podnes jádro všeliké práce skladatelské a ovšem také největší umění, vy-nalézti totiž každému hlasu a každému hudebnímu nástroji zvláštní melodii a sloučiti je umělým způsobem tak, aby se navzájem podporovaly a doplňovaly v dílo celistvé. Vývoj tohoto druhu komponování padá do století XIV. a XV., a přední zásluha o jeho vypěstění náleží Nizozemcům.
Avšak bohužel, tento o sobě výborný vynález zvrhl se brzy a to z té příčiny, poněvadž ti, kteří skládali díla svá kontrapunktická, nezřídka všechen svůj um vynakládali na umělá, někdy i dosti titěrné spletení melodií, zanedbávajíce pH tom text, t, i. nic se o to nestarajíce, lne-li myšlénka hudební k myšlénce slovné, na které visí, aneb ne. Mimo to vplichtil se do hudby chrámové i ten nešvar, že za hlavní themata mší brávány jsou nápěvy oblíbených písní národních, a podle nich pak i arše sama měla své jméno, jako na př, »K u p r o v ý nos«, »Obrněný muž« a p. Tu, když se ta neplecha nejvíce rozšiřovala, nastala reakce. Dne ii. října 1561 byla sněmu Tridentskému předložena otázka: neměl-li by se z chrámů vyloučiti zpěv vicehlasý, kontrapunktický, a ponechati raději sáru chorál gregorianský? I usnešeno posléze, že »všeliká hudba, na níž za příčinou průvodu varhan aneb zpěvu lpí něco neslušného aneb nečistého, má býti z chrámů vymítěna.«
Roku 1563, když sněm byl ukončen, šlo o to, nálezy sněmovní provésti skutkem. Co se týče posvátné hudby, byla práce ta svěřena kardinálu Vitellozzimu a sv. Karlu Boromejskému, kteří sobě přibrali ještě 8 členů z papežské kapelly. V některých věcech byli všichni za jedno, jako na př. t, že se při zpěvu nemají nikdy současně zpívati rozdílné texty, rozdílná slova; z. že mají býti mše složené na themata písní národních z kostela na dobro vyloučeny; 3. že volba textu k mottetům nemá býti ponechána libovůli skladatelově, ale má se bráti bud z textu liturgického, nebo z písma sv. a sv. Otcův. Nadto chtěl ještě sv. Karel Boromejský, aby skladby hudební textu ne-