-44

»Kolik slz jsem vyronil, ó Bože, při zpěvech tvých?« nevztaliují se ta slova na žádné jiné zpěvy, leč na ty, jež složil a zaváděl v církvi sv. Ambrož.
Ještě pak více zveleben zpěv církevní za papeže Řehoře Velikého (590—604). Řehoř narodil se r. 540 z rodičů velmi zámožných a šlechtických v Římě. Byltě již praetorem, když z nenadání hodnosti své se vzdal, všechny své statky rozprodal a chudým daroval. Na to rozloučiv se se světem šel do kláštera a konal tam pilná studia, kterémužto zaměstnání zůstal věren i tenkráte, když byl papežským vyslancem v Cařihradě. Odtud odebral se na apoštolské cesty k pohanským národům anglickým. Ale měšfané římští nepřestali naléhati prosbami na tehdejšího papeže, až miláčka jejich Řehoře povolal nazpět do Říma. R. 590, tedy v 5o. r. věku svého, zvolen jest Rehoř jak od kněžstva, tak od lidu jednohlasně za papeže, i držel napotem ještě 14 let otěže vlády církevní, zísleav sobě slávy ne-hynoucí a zaslouživ pinou měrou jména Řehoře Velikého. Co všecko tento vele-duch za svého papežování učinil pro církev katol., o tom vyprávěti nezdá se býti dnes na čase; nám jde jen o to, jakých zásluh sobě dobyl o zpěv církevní. Tu pak nejprve sluší znamenati, že položil pevné základy k bohoslužbě, vyměřiv do podrobna, kterými obřady a jak se má bohoslužba ve chrámech křest. konati, kterýžto způsob obřadů má platnost v podstatě až podnes. Ustaluje obřady bohoslužebné čili liturgii nemohl také neustálíti liturgické zpěvy. Za tou příčinou sebral a opravil, co již dříve v oboru církevní hudby bylo vykonáno, a sám také mnohými pracemi sbírku tu rozhojnil. Snešenou takto látku dal Řehoř vepsati do {knihy, antiphonář zvané, a při-koval prý ji k oltáři sv. Petra, aby byla na všecky budoucí časy normou čili vzorem zpěvu církevního. Jak vysoko sobě Řehoř Veliký vážil zpěvu, i z toho jde na jevo, že založil zvláštní školu pěveckou, věnoval jí bohaté důchody, ano sám také, někdy nemocen jsa, ve škole té vyučoval.
Bylot tehdáž mnohem obtížněji zpěvu vyučovati, než nyní, a to proto, poněvadž těch časů neznali ještě not, pomáhajíce sobě tak zvanými neumami, t. j. tečkami, háčky, čarami a podobnými obrazci, kteréž znamenaly bud jednotlivé noty a zvuky, buď celé skupeniny not. Proto se musili žáci zpěvům učiti více z paměti.
Kdybych mčl za posluchače samé zpěváky a hudebníky říkajíc od řemesla — já míním hudebníky takové, kteří se obírají

také theorií hudby — pokládal bych nyní za svou povinnost vylíčiti zevrubně zásluhy Řehoře Velikého o rozmnožení čtvera tonin původních o čtvero nových, plagalní zvaných; dále o tom, jak roztrhl pouta, jimiž až po jeho dobu melodie bývala vázána quantitou či délkou slabik, učiniv pravidlem, že ne délka slabiky, ale její přízvuk rozhodovati má o melodii, — a přízvuk a délka slabik jsou věci naprosto od sebe rozdílné! — jakož i o tom, že popřál melodii daleko větší volnosti i při slabikách bezpřizvukých, jež potom nazývány jsou j u b i 1 a c e. Poněvadž však většina přítomnýcli pánu a dam jsou milovníky zpěvu a hudby po stránce praktické, . poukáži jen stručně k tomu, jaký onen zpěv Řehořův čili zpěv gregorianslcý, jejž také chorál -reg. slove, jest, a pak co bychom o zpěvu tom souditi měli.
Zpěv aneb chorál -reg. jest vlastně deklamace taková, při níž každá závažnější slabika závaznějším pronáší se zvukem, při níž každému závaznějšímu slovu odpovídá závažnější popěvek, každé význačnější myšlénce význačnější melodie nebo myšlénka hudební. Za příklad uvádím obecně známé zpěvy chorální při slavné mši sv., zejména onu část, kterou zpívá kněz před S a n c t u s a která slove p r ae f a c e, nebo také tu, která se zpívá po pozdvihování a počíná slovy: »Pater noster.«
Ctěné shromáždění! Já vím, že není ni-koho mezi námi, který by nebyl již mnohokráte přítomen býval zpěvu takovému; avšak nechybím asi mnoho, řeknu-li, že ani desátému nepřišlo na mysl, že naslouchaje těmto zvukům zpěvu chorálního slyší onen zpěv, který jest v nejužším a nejpřesnějším tolio slova významu zpěvem církevním, který byl, jest a bude vždycky měřítkem ryzího zpěvu a hudby posvátné; že slyší zpěv, z něhož veškerá naše hudba moderní a klassická jako z pramene se prýští. Hle, od doby Řehoře Velkého až po dobu naši uplynulo již přes i000 let, a chorál Rehořem ustálený má dnes právě takovou cenu, jakou měl tehdáž. Zdaž pak to není makavý důkaz o ceně jeho trvalé? Pravdu tedy má Forkel, když ve svých dějinách o zpěvu chorálním praví: »Co takovým způsobem věky přetrvá, nemůže býti leč ceny nehynoucí.« Račte, prosím, i této okolnosti sobě povšimnouti ! Každý z nás slyšel chorální zpěvy ne jednou, ani desetkrát, ale možná sto- a tisíckrát, a přece může týž zpěv poslouchati znova, aniž se mu znechutí ; kdežto skladba >noderní, a byt nevím jak uchu našemu lahodila, opakuje-li se často po sobě, zevšední a znechutí se