-38

literáckýcll zařízena byla, ale dlouhého trvání nemč1a44)
Jaké oblibě sborové literátů se těšili, poznáváme mimo jiné i z rozličných těch úvodů listů, jimiž o3 vrchností a od rad městských pravidla literácká stvrzována byla, v nichž uznáváno všeobecně blahodárné působení literátů nejen v kostele, ale i v životě společenském. Ano stávalo se, že ustanovení dotyčná i mezi artikule spolkové přijata jsou. Sborové literátu byli takto přední mezi všemi bratrstvy tehdejšími, členové jich měli býti jako »svíce« ostatním občanům, kteráž by jim cestu dobrou ukazovala. Tak čteme k. p, v potvrzení pravidel literáckého sboru u sv. Vojtěcha v Podskalí (z r. I5gi) skrze městskou radu Pražskou : »Z čehož se poznává, že ta jednota literácká přede všemi jinými řády a pořádky má předek míti a tak také ve všech ctnostech jako v podobenství chval božských a poslouchání slova božího ve vší pilnosti, v svornosti a lásce upřimné i v jiných křestanského života okrasách před-čiti má.« V předmluvě ke stanovám literáckého sboru v městě Lebráce čteme : »A jako na lautně neb citaře každá struna salva od sebe a jedna od druhé se natahuje, však nicméně jsouce spolu štymovány milou a k poslouchání líbeznou resonancí a zvulc vy-dávají, ta],: při městě a obci městské, když jeden ouřad po druhým dobrým pořádkem nařízen jest a každý svou povinnost vykonává ... , dobré společné srozumění jest.
r' Zprávu o této jednotě podal V. V. Tomek v Daliboru i86o, str, 3. Za času císaře Rudolfa II, (1575-1612), když dvůr císařský v Praze zůstával, chovala se tam zvláštní císařská kapela, skládající se z v~teéných zpěráků a hudebníků cizích i domácích, kteří vedle pěstováni hudby světské též při službách bozích v kapli dvorské hudba a zpěv kostelní pro-vozovali. Nejvzácnější členové kapely této spojili se r, 1594 ve zvláštní tovařišstvo zpěvácké, aby služby boží, ku ktervmž se spolek ten každého čtvrtka v chrámě božího Těla na Dobytčím trhu shromaidoval, zpěvem a hudbou oslavovati. Protektorem sboru tohoto byl Pavel Sist hrabě Trautsohn, komoří a nejvyšší maršálek císařský, vrchním správcem pak Jakub Chymarheus, kaplan dvorský a výtečný hudebník (později probošt litoměHcicý, -i r, 1614) a druhým Pavel R'uinda, císařský varhaník, Spolek tento zanikl nejspíše hned, když po smrti císaře Rudolfa If. dcůr a hudební kapela císařská z Prahy do Vídně přesídlila. (Památky X, 732.) Kapela tato měla jii ku konci panování císaře Rudulfa, za jeho nemoci a za příčinou neclostatku peněz při dvoře velmi těiké po-stavení. Tak vypravuje Beckovský II, 2., str. 49, že jednou r, 1611 muzikanti císaiští počali před hradem truchlivou nmziku dělati, zpívaj[ce žalm: » Miserere mei Deusa, tak že se myslilo, že císař umírá a oni zármutek svtilj tak ukazují. Pravá příčina byla však ta, že již dávno žádného plata nedostali a že tím císařský dvůr pohnuti chtěli, což se jim skutečně podařilo.

Z těch tedy a z takových príčin pak purk mistr a páni starší literáti i mladší poctivého řádu a bratrství kůru literáckélo mysl svou k tomu a na to obracují, kudy by a jakými prostředky měštané k počestnému životu přivedeni býti mohli, chtějíce, aby neřádové, nesvornosti, nesjednocení k pře-tržení přijíti, řád dobrý mezi mčštany zvláště pak počnouce od božího domu a vyhledávání cti a chvály Božské dle nejvyšší možnosti utvrzen a upečetěn býti a zrost svůj míti mohl,« Proto prý společnost literátů, po níž jen »nějaká skrovná částka« mezi měštany zůstávala, opět obnovili. V artikulích pak literáckého sboru Jilldřicho-Hradeckého zní článek třetí takto : »A že též bratrstvo jako z učenějších sebráno obzvláštním způsobem zpívání při službách božích oddáno a tak jiným za zrcadlo ku příkladu a vzbuzování k pobožnosti a chválám božím vy-staveno jest, náležité bude, aby literáti ne-toliko takové jmeno měli, nýbrž skutkem to na sobě ukazovali, skrz co by se jiní vzdělávati mohli. A tak všickni a jeden každý z bratrstva jal: při službách božích v pilnosti vedle povinnosti své, tak i jináče v obcování pobožně, šlechetně, vážně, pokojně, střízlivě se chovati a všeho toho, co by ku pohoršení bylo, jakožto ožralství, her, rozpustilosti, zlolájství, rouhání, oplzlosti, svárův a podobných věcí varovati se, an o i jiné zvláště ze svého bratrstva od toho odvozovati povinni budou.« Ze starší literátští o to dbali, aby ustanovení tato od literátů skutečně zachovávána byla, aby od nich žádného pohoršení v obci se nedálo, o tom jsme se již dříve byli zmínili.
Jiná část působnosti sborů literáckýhh, ač ne bezprostřední přece ne méně duležitá, týká se školství tehdejšího.lnámo jest, že učení se zpěvu a hudbě tvoi•ilo jednu Z hlavních částí vyučování školního v době tehdejší. Tím samým se dá vysvětliti, že mužové, nabyvše ve škole vzdělání literního, nabyli i znalosti zpěvu hlavně církevního, jsouce kolikaletým praktickým cvičením úpině obeznámeni se všemi písněmi církevními, které se tenkráte zpívaly. Chceme tuto jen krátce zmíniti se o zřízení školním, pokud se týče zpěvu a hudby (»musika« )45).
Učitel zpěvu a hudby jmenován byl »kantoru; na některých školácli byli i dva a tu obyčejně přední z nich nazýval se »praecentor čili začinatel« (poněvadž zač1‑
41) Obšírněji viz v článl:tt utém ,.0 zpěvu u hudbě ve starých školách českých« v časopise » kola a život. 1878 str, i g.