— 37 —

važujíce, žc smrt a život náš v rukou Páuč jest, sta-rým i mladým ]caidélto věku eil jistý od Boha uložen jest, tak, že umříti máme, víme a Icdy, kde, kterak a jak nevíme ; protož sluší Uditi a nespáti a v tomto oudolí smutném a plačtivém radosti sobe nezakládati, neb nevíme kdy Pán přijde, povolá nás; a kdyi by zavolal, hled každý aby hotov jsa v cestu jemu jíti nemeškal. A jestiti rada Kristova: Věrná duše pomni ustavíčně na ta spasitedlná slova, utečme se k rnodlení, než bude rozdělení duše od těla velmi žalostně, ač jest jistý však všem skrytý cíl našeho života skonání a tak nám potřebí jest modlení. Pročež kdož by koliv páni literáti bud někomu z našich bratří a řádu po-vinně, aneb n ,komu jinému na žádost na funuse byli, tehdy před marami s rozsvícenými světly jdouce po-řádně po páru takové mrtvé tělo s uctivostí až k hrobu doprovoditi a za odpuštění hi!chů Páua Boha prositi, nebo mši svatou obětovati povinnost jest a kdo by to zameškal, slušně pokutován býti má.
8.	Tito všickni chvalitební artikulové a řád dotad a tak dlouho trvati má, dokud by ode všech starších a jiných literátův něco Pánu Bohu, církvi svaté piíjemuějšího a všechněm pobožným katolickým křes[anům užitečnějšiho k spasení jejich se nevyhledalo, to vše při své dobré a svobodné vůli bud všechno neb na díle změniti, aneb jakkoliv v lepší spúsob uvésti sobě pozůstavujíce, však s vědomím Jeho milosti pana děkana (titul), pana purkmistra, pánův radních, tak aby proti již přijatému a starodávnímu v městě a obci tétdLebrácké obyčeji a zvyklosti a zvláště proti patrnému slovu Božímu a nařízení cirkve svaté apoštolské 1Zímské křesfanské katolické a samospasitedlné nic ovšem nebejvalo a pied se bráno nebylo.
Le pak při zpíváni, když se jmeno spasitele a vykupitele pokolení lidského Ježíš Kristus jmenuje, mnozí v kůru tak nedUanliví a váhaví jsou a za to se stydí, poklonu učiniti tem dvoum nejsvětějším jménům; protož poněvadž jmenu spasitele našeho, vedle epištoly svatého Pavla, nebeské, zemské i pekelné koleno se slcloitovati má, jeden každý z pánův bratrův literátův, kdyi se v zpívání jmeno nejsvětější Pána Jeiíše a vidycky panny Marie rodičky Boží jmenuje, se vši uctivostí a pokorou se polclonití mají a to hodné a spravedlivě.
to. Kdyi se pak při oběti mše svaté ,Gloria in escelsis Deo« totiž »Sláva na výsostech Bohu« zpívá, téi když se v zpívaném anebo při mši svaté čteném Patrem slyší ,et verbum caro factum est« »a slovo tělem učiněno jest,,, mají všickni z panův bratrův po-vstati a. po dokonání téhož svatého andělského zpěvu i když jak dotčeno »slovo tělem učiněno jest«, jako také při dokonávání mše svaté v evangelium sv. Jana v 1. kap, též v Patrem »a člověk učinén jest« vyslovuje, se pokloniti a když se zpívá »Sláva Bohu Otci i Synu i Duchu svatému«, podobně každý jestli že by seděl anebo klečel povstati, poníienou poklonu Pánu Bohu učiniti mají pod pokutou t gr. míš.
Povinnost a slib pánův starších literátův
My starší Uratií poctivého, poboiného a chvalitebného bratrství a ieholi kinu literátského, jako"r. snre dnešního dne na rok tento novej s jistým vědomím a povolenim pana purkmistra a pánův z jedno-stejného snešení pánův literátův za starší literáty voleni pro ochranu a zdržení toho všeho dobrého řádu a nařizeuí literátského k správě vystaveni, že chceme a připovídáme panu purkmistru, pánům pánům literátům a bratrům tohoto poctivého rádu a řeholi kůru literátského to všechno říditi, opatrovati a aby témuž bratrství přibejvalo pečovati a nad artikuly k tomuto bratrství zřízenými a ujatými, sami se v tom v piíklad dobrý vystavíce, rukou ochrannou drieti, a aby bez

protrženi a přerušení každého zdrrány a zachovány býti mohly se skutečně starati a jiné také všecicno k němu dobré činiti, coi dobrým, ctným a Pána Boha bojícím muiům činiti náleží. Toho nám dopomáhej Bůh otec, syn i duch svatý a blahoslávená pannenka Maria rodička Boží, Pán Bůh na věky požehnanej. — Amen.

Působení sborů literáekýeh
v kostele, životě společenském,
ve škole, v umění hudebním a vý‑
tvarném.
Vlastní i hlavní účinkování společností literáckých směřovalo ovšem k povznešení bohoslužby přiměřeným a důstojným zpěvem kostelním. Během času nabyl-v všalc společnosti literácké přirozeným vyvíjením svým důležitosti mnohem větší, tak že působnost jich i na jiná pole se rozšířila.
Že zbožnost lidu v kostele shromážděného zpěvem důstojným a v pravdě církevním se zvyšuje, jest nepopíratelné. Bylot tedy přední zásluhou sborů litet-áckých, že zpěvem svým na povznešení nábožnosti 1!du obecného účinkovaly. S tím ovšem úzce souvisí zásluha, kterou sobě literáté o zvelebení církevního zpěvu samého získali. Od literátů a pro ně skládány krásné zpěvy české, jejichž vzácná cena a krása od hudebních znalců posud obecně uznávána jest a ku kterýmž aby zpěv církevní opět se navrátil, snaha doby novější směřuje. Složil-li kdo tenkráte píseti církevní, dal jí zajisté onen velebný ráz, jímž vynikají zpěvy náboženské starší vesměs a které mocně jí-mají i znalce i laika. Světská nebo jiná nepři-měřená melodie nemohla ani spojena býti se slovy nábožnými, to se příčilo citu i sluchu literátů, tak že se může o nich řici, že »stáli jako s plamenným mečem u brány kostelní, aby se tam světští zvukové nevkradli4" ).
Nedá se pochybovati, že zvelebení zpěvu kostelního mělo nemalý vliv na pěstování hudby i písně světské, nebot literáti přenesli zpěv z kostela zajisté i do tiché domácnosti. Bohužel máme však o hudbě světské doby tehdejší zpráv pramálo, tak že nelze ni-kterak o vlivu tom úsudek pronésti}3). Ne-můžeme však opomenouti zmíniti se na tomto místě o nejstarší jednotě k pěstování světské hudby v Praze (Collegium musicutn) z roku 1616, kteráž snad po spůsobě sborů
a-) OUmezujeme se pouze na několik těchto vše‑
obecných slov, poněvadž vypsání a ocenění staro‑
českého zpěvu doby té zajisté obsaženo bude v IT.
díle spisu Konrádova o dějinách zpěvu posvátného.
93) O nejstarších písních českých ze 14, a t S. sto‑
letí viz pojednáni Fejfalíkovo v Sitzungsberichte der
Wiener Akad, sv, 39, str, 627 s notovou piílohou,