hodinu v pondělí, v úterý a ve středu cantum g r e g o r i a n u m, ve čtvrtek a v pátek figurativum, co mají v kostele v neděli zpívati.«
Vždy a všude ve všem všecko na několika osobách záleželo. Tak i zvelebování nebo klesání zpěvu církevního jako podnes. Za-jímavým toho dokladem jest Henyk z Valdštejna, pro tiskárnu svou na Dobravici i jinak známý. L. 16o1 žádal skrze faráře svého Dentuliva, akademii pražskou, aby mu poslala do jeho »školy svobodného umění« na Dobravici správce školy b a s i s t u, který by s sebou přivedl dva mládence, a 1 t i s t u a diskantistu — dva tenoristy již při kůru měl. Správcem školy by1 Jakub icanthes (16o~), po něm Jiřík Mělnický z Poděbrad (16o8), jemuž vzkázal rektor Bacháček, »pokud některá pacholátka in musicis vycvičil, ta aby s sebou vzal, však tak, aby se svým sukcessorem se rozdělil« »'Láci škol latinských zhusta se svými učiteli ze školy do školy se stěhovali, se zpěváky zpěváčkové, pokud mohli nadíti se v nové škole bytu a zaopatření hmotného.«
O Jednotě bratrské vůbec jest po-vědomo, že nejvýš pečlivě dbala o zvelebování zpěvu, zvláště žalmového, přizpůsobivši jej k melodiím francouzským, které k vy-bídnutí Lsroma Riidingera, učeného správce ivančické vyšší školy bratrské (česky ne-umějícího), obliby došly i mezi Němci re-formovanými. I hudbou nástrojovou Bratří pilně se zabývali, až to povážlivějším, i Komenskému bylo proti mysli, protože lahodila více světskému sluchu nežli srdci nábožnému. K tomu, co o tom j inde proneseno, dobře hodí se přidavkem výpisek ze »Řádu svatého« přijatého 1. 1584 od panství ně-kterých na Moravě, kdežpo roce 1548 bylo hlavní střediště Jednoty bratrské :
»Zpěvové a písně at se ději pobožně,buá korální nebo na hlasy rozdílně, jak kde zvykem jest, avšak at lid prostý vyučuje se pobožným písním a chvalám božským. Svým časem at zpívají žáci, svým časem literáti, jedni druhým, jestli by byla potřeba, at pomáhají, zvláště když se na hlasy zpívá.
Čím více šířilo se v Čechách luteranství mezi Němci katolickými a českou stranou p o d o b ojí, což dálo se horem pádem zvláště v druhé polovici století šestnáctého, tím více vkrádaly se do chrámů ke službám božím nové písně nebývalé, tak že I. 16o5 nařídil Rudolf II., »aby (magistrové školní a kantorové) v kostelích zvyklé staré křestanskézpěvy, introity, prosy, hymny

podle časů svých nebo de tenlpore, tak takž rubrika pražská ukazuje a vedle staré zvyklosti, drželi a nic neobyčejného, nového a prve nebývalého do kostelů ovšem ne-uvozovali, a kteříž by se tak zachovati nechtěli, ty ihned aby poznamenané purkmistru a konšelům v každé obci dali (farářové) a pokudž by týž purkmistr a konšelé i oni mistři aneb kantoři toho se napraviti nechtěli, do kanceláře naše české dvorské v známost uvedli, a my to dále náležitě opatřiti dáti ráčíme.«*)
Tenkráte již pozdě bylo. Víme zajisté, že stavové »pod obojí«, tak řečení již dávno pro upřímné lnutí k církvi římské, nedocházejíce přese všecky kompaktaty od ní ukojení a upokojení, zřekli se konečně lcompaktat a opouštěli polovičatou, dobráckou a vrtkou organisaci strany podobojí, šmahem chytali se rozkolnictví Lutherova, čím dál tím více usilujíce, aby města královská pod obojí naklonila se tomu vyznání Lutherovu. — Ledaskde prokmitalo kalvínství a jiná víra, tal- že ani o farářich nebylo lze říci, jaké byli víry, kdybychom nevěděli, u k t e r é konsistoře byli žalovátli.
V »Osvětě« r. 188o vyložili jsme, jaké bývaly spory mezi farářem a správcem školy, když byli různověrní: spolu po starém způsobu stolovali, v kostele neodpovídali si při službách božích nebo si i v kostele nadávali. To působilo ovšem i v obřady církevní, ve zpěv kostelní, hlavně pak ve skutečnou pobožnost a v potěšení srdce ve chrámu božím.
Příklad z Brandýsa nad Labem to ukáže. Tam dosazen byl arcibiskupem mezi kališníky farář katolický Adam Chytropaeus (jmenoval se po česku Hrnčíř) Klatovský, akademií pražskou rektor školy Václav Orcinus Hradecký. I stěžoval si 12. dne m. listopadu 1603 Pavlovi inspektoru školnímu, že Orcinus rektor zakázal kantorovi zpívati r e q u i e m, »a pakli zpívati bude, že mu to s pulpitu shází.« »Jaké pak zpíváni bylo, jakožto jste sami slyšeli, jal; jest to vrzalo a skřípalo; nebylo tu žádné vážnosti ani k poctě boží, ani k lidem, ani k ničemu dobrému budoucímu.« »Kterak snášeti umění zpěvu svévolné, provozování ohavné, mrzuté, nenáležité?« »Jestliže pak neví, proč se requiem zpívá, necht se nedouk ptá, že proto, neb to, čož se jí a pije, j e s t

*) L. 15 77 stěiovali si faráři novoměstští v Praze, že žákovstvo o pohřbech zpívá písně č e s k é nebývalé, Akademie chtěla to zastaviti, ale žáci neposlechli, protoie si páni osadui toho přáli, písním těm rozumějíce, a rada novom-stská v tom nepřekáiela. Poslána tedy žaloba arcibiskupovi Martinu Medkovi.