katolickou	posvátnou
zároveií
becné Jednoty Cyrillské.
Majitel, vydavatel a redaktor
F. J. LEHNER.	ň;nl~ n
O zpěvu na školách předbělohorských.
Napsal Fr. J. 7,oubek.

Skoly vyšly z církve a byly zprvu j e n o m pro církev, později zvláště pro církev, konečně také pro církev. Že povždy ve školách zpěvu bylo vyučováno, sama jména učitelů tříd nejnižších dosvědčují: kantor, s u k c e n t o r, zpěvák, podzpěvák. Oni pečovali o zpěv a hudbu kostelní, k nimž kromě pozdějších literátů přirozeně bylo užíváno zvláště školní mládeže.
Casté bývaly nářky na kantory a sukcentory, že hleděli si k ů r u, školy nehleděli, dítky počátkům literr.ího umění, i samé abecedě, učíce velmi nemotorně, nechutně a zdlouhavě, pročež v Praze i v jiných městech vedle veřejných škol výsadních vznikaly hojně školy pokoutní a soukromé. Nadto bývalo prý v Praze v století šestnáctém někdy kolik domů tolik domácích učitelů.
Rektorově učení pražského, jimiž řídily se přední školy v Čechách a na Moravě, přičítali svizele ty se školami zvláště tomu, že nebývali kantoři a sukcentoři údy u n i-v e r s i t y, a co by byl zato dal mistr Martin Bacháček z Nauměřic (rector universií pražské 1598-99, 1603-11), kdyby i na kantorství a sukcentorství mohli býti posýláni samí chovanci učení pražského — avšak nebylo j ich v chudém tom a opuštěném učení s dostatek.
L. 1599 Martin Bacháček psal Janu Petráškovi ve Starém městě pražském o šynáčkovi jeho: Kde jste ho koli předtím měli, jest rozuměti, že preceptor jeho zkaženým žákem by1, a jako sám nic neuměl, tak také vašeho synáčka nic nenaučil. A poněvadž se to pánům osadním dobře líbí, aby jejich sukcen

torové a cantores v kostele v r z a li a ve škole povinnosti nekonali, toho na ten čas při tom zanechávám; než jestli se dáleji na mne domlouvati budou, s odpovědí tou, kterou míti chtějí, se obejdou. Než mně se vidí, že by páni osadní mnohem líbeznější věc pánu Bohu učinili, kdyby dítky své, odkud se církev boží štfpí a shromažduje, při upřímných preceptořích k poznání vůle a podstaty pána Boha našeho vedli nežli k nekterým věcem nepotřebným.«
Myslil by, že hudba v kostelích všude dobře byla opatřena. Avšak dne z5. m, listopadu 1600 primas Václav Krocín z Drahobejle jinétiem všech tří měst pražských pronesl stížnost na školy, »kantoři že ne-notují cantum, s žáky nezpívají, muziky v kostelích že se kazí, až těžko poslouchati; že hudby zle užívají, že i v šenkovních domích na housle hudou«
M. Marek Bydžovský z Florentína jménem akademie odpověděl, »cantus že se notuje, co kterému času přináleží a po obědě o d m u z i k y lectiones započínají;*) že se ve škole na housle hraje, to je snesení pánů literátův, »kteříž jsou proto housle koupili, aby se na ně hrálo, v to že se jim sáhnouti ani brániti nemůže,«
A byl zápis university hned z i i. dne m. února 1599: »Co se sukcentorův aneb kantorův dotýče, ti at každého dne v první

*) Hned ve školním řádu Kodicillově (1586) ;má třída III, v I, hod, odp: »zpěv bud zároveů s kantorem nebo sami;« U. IV. »kantor neb sukcentor učí hudbě vokální neb instrumentální;« tř, V. ,muzika«.