— 86 —

prozpěvuje si křestan beze slov. K čemu hledati slov, když srdce mluví? Pán Bůh té písni srdce rozumí, jako rozumí písni slavíka. Radost, kterou slovy vyjádi-iti ne-lze, vyjadřuje pěvec církevní jubilací právě proto 1: Alleluja připojenou, prozpěvuje si ji na zakončující hlásce a.
K Alleluja druží se pak verš, v souhlasu s ním rovněž bohatě komponovaný.
Alleluja zpívá se dosud tímže způsobem a řádem jako před I2oo roky za doby sv. l\'.ehoře. Dva pěvci zpívají Alleluja, které po nich sbor opakuje a přidaným jubilem ozdobuje. Verš následující přednášejí řečení předzpěváci, v neuma pak zakončující vpadá sbor (chorus respondet), načež oba cantores opětně opakují závěrečné Alleluja, k němuž pak sbor jubilus pi-ičieiuje.
Takovou měrou vyvijí se zpěv velmi bohatý a přerozmanitý, jehož živost a ráznost libě kontrastuje s bohatostí Gradualu, větší klidností se vyznačující. Nápěv Alleluja bývá úsečný, rázný, výrazný; jubilus nádherně budovaný. Na tomto zpěvu osvědčuje sbor kostelní, seč jest zpěvné umění jeho. Přednáší-li sbor vzletné a složité nápěvy tak plynně, uhlazeně a nadšeně, jako by mu byly právě napadly a z útrob srdce se vyprýštily, jest Alleluja zpěvem vznešeným. Rádné nacvičení vyžaduje sice mnohé píle, vytrvalosti a nevšedního důmyslu ředitele i sboru, při přednesu nesmí však nikdo pozorovati, 2e nesnadné nápěvy jsou z knihy mozolnč naučeny. Na Alleluja ukazuje se tudy míra způsobilosti umělecké, jakož i jakost a hloubka života liturgického jednotlivých sborů kostelních a jednot cyrillských. Na brusu tom drahokam od křemene snadno se rozezná. Kde není lásky a nadšení, tam z Alleluja nevyznívá jásot velkonoční, nýbrž lhostejnost všední.
Po theoretickém objasnění přešel redak

tor ku cvičeni praktickému. Graduale na den sv. Vavřince představuje nám světce jásajícího, že vítězství jeho tak slavně do-padlo. Prozpěvuje Hospodinu píseil svou vítěznou: »Probasti, Domine, cor meum, et visitasti nocte. V. Igne me examinasti, et non est inventa in me iniquitas.« Z vítěznélio zpěvu jeho musí zaznívati ta dětinná, důvěrná radost, která vrcholí v myšlénce : ,)Et non est inventa in mc iniquitas.« Se-stupující obě tercie v »inventa« vyjadřují rázně blaženou důvěru vítězovu. Verš po Alleluja následující prostě vypravuje: »Levita Laurentius bonum opus operatus est : qui per signum crucis coecos illuminavit.« Budiž tedy chorál přednášen tak, aby z části první vyznívala modlitba, v druhé pak budiž prostě vvpravováno řečí zpěvnou. — Neuma po Alleluja jakož i neuma závěrečné ve slově »ilíuminavit« na slabice »- na -« dlužno rozvrhnouti v přirozené skupeniny, které zřetelnými oddychy či pomlčkami se vyznačí.
Praktické cvičení Gradualu protáhlo se až do poledne.
Odpoledne konal 0 3. hodině dp. kn. arcib. ceremonái•, Josef P a c h t a, důkladnou přednášku liturgickou, v »Cyrilic« již otištěnou. Neuprosná logika důmyslného řečníka bezděčně přesvědčila každého z účastníků at chtěl nebo nechtěl Před železnou logikou prchá všeliký předsudek. Na sklonku přednášky vyslovilo shromáždění učenému řečníku zasloužené díky hlučnou pochvalou. --- Po přednášce putovali všickni účastníci na královské Hradčany, kdc redaktor je provedl nejprvé po novém staveništi vele-chrámu sv.-Vítslcého, napotom starou stavbou Karlovou, což zavdalo příležitost k četným poznámkám zabíhajícím do veškerých oborů umění výtvarného, až nadešel večera první den exercicie cyrillských se skončil.

II.
Účel a způsob zřízení sborů literátských,
jich stanovy.
(Z Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand Tadra•
(Pokračováni.)

II. Nachází se znamenitě z pi-íkladův starých předkův našich milých, kte~íž jsou tak z horlivosti křesiauské k cirkvi svaté přistupovali a se k jednotě a společnosti literátské oddávali, při tom jsou k kůru literátskému coi se komu vidělo a zdálo, když jsou rozdělení své s tímto světem bráti měli, aneb za iivoUyli svého, bud na penězích, na grmttech aneb jinak z statečku svého, jakkoliv něco pro budoucí pa

mátku odkazovali a to se od jiných spoluouclův jelio pozůstalých po témž bratru z literátův pro budoucí pamět do kuěh literátských vpisovalo, ocl koho se co tak dobrého k tému"r, literátstvi stalo. I znajíce my tu věc dobrou a chvalitebnou býti, ]: tomu svolujem a jednomu každému pii doUrolíUezné vůli zůstavujem: pokudž by kdo z počtu našeho podle své možnosti bud za iivobylí svého aneb kšaftem k shromáždění