83 —

1'o takových -zkušenostech musíme do-znati, že Palestrina byl reformátorem všech reformátorů, církevně hudebním geniem.
O tvůrci moderního oratoria, Bedř. IIándelovi, praví Preis: »že jeví se ve svých duchovních skladbáchi jako protestantský slcladatel, pojímající víru svou se stránky praktické; v jeho skladbách zračí se neobmezená důvěra v Boha, chorál se zde více neobjevuje, obmezuje tedy vztah svých skladeb k výkonům liturgickým.« On byl zakladatelem moderního oratoria, jako Bach stanovil formu duchovní kantáty s vloženým chorálem protestantským.
Tito jakož i I-Iándelovi následnici, mezi něž počítám českého Zelenku, žijícího v Drážďanech, TI mu ve Vídni, Brisiho v Praze, podali zajisté hudbu, nikoliv lehce odbytou, duclovní hudbu, ceny namnoze trvalé, avšak účelu našemu vadí různými figurami instrumentálními přepiněný průvod, s testem často zkracovaným, zbytečné, smysl rušící opakování jakož i rozkouskovaný test, kde instrumentální průvod často hlavní roli přejímá. V Gloria a zvláště v Credo počíná každý hlas jinou částí textu předepsaného, následkem toho jest slovo liturgické ne-srozumitelným slovným chaosem.
K těmto nedostatkům přistupuje v Italii se stále rozvinující forma operní arie, která se i do chrámu vtírá. Sloh duchovní hudby instrumentální, který dosud nahražoval chorál a místo slohu hudby s liturgií souvislého, Palestrinou stanoveného, ovládal, utrpí změnu, hudbě kostelní dostává se tvářnosti úpiné světské. Onen chrámu zajisté nedů

stojný dramatický živel ustupuje záhy slohu lutdby operetní, nálady všeobecné.
To vše jedině zavinil zkažený vkus ; divadlu dostalo se veškeré mravní i hmotné podpory, kostelní kůry ochuzeny, přihlíželo se ]c tomu opati-iti nedostatečným a nestálým silám kostelních kůrů hudbu nejen sna-dno přístupnou, ale i vkusu pěvců i obecenstva odpovídající. K zásadě, aby hudba pro chrám určená úpiný , od slova k slovu srozumitelný text liturgický obsahovala,lehceodbytou nebyla a na nic světského neupomínala, nebrán zřetel žádný.
Vážná hudba duchovní či oratorní, která s hudebního stanoviska mnoho cenného ob-sahovala, ač s hudbou komorní a j. souvisela, vzhledem k našim požadavkům ohledně správnosti textu a nálady poněkud se vzdaluje, nemohla se pro nedostatečné síly stále provozovatiatakpovstalymnohé skladby, jež nemají se stanoviska hudebního i liturgického ceny pražádné.
Chorál dle dosud namnoze panujícího, zajisté zastaralého a v nejvyšší míře copařského náhledu uznán zastaralým. (!) Ne-lze se tomu diviti, slyšíme-li zpívati »libera« a jiné obřadní zpěvy dle t. zv. »knížek příručních«, kde nalézti lze »chromatický choraliter« t. j. strakatinu bez ladu a skladu s moderně přistřiženým fráčkem. Člověku naskakuje husí kůže, slyší-li takové »libera« neb »animas«, kde sobě každý »ad libitum« k namnoze již k politování zchátralému nápěvu tercie, kvinty a sexty co harmonický průvod přivěsí:

A - ni-mas fi - dé - li • um, quas as - sum - psí - sti Dú - mi - ne, fac — — e - as gau • dé - re,
Jl
Sopr -a- á _	=	-
atd. cum San•ctis tu - is in glo - ri - a.	Re - qui- em ae - ter- nam do-na e - is Dó - mi . ne.

Lze často naleznouti věci mnohem horší. Na kůru se zpívaly různé písničkovité, svčtsl:é, až sprosté melodie s volným, rovněž světáckým priivodem instrumentálním. Vážný chorál a kontrapunkt měl dosti místa ve staré, zaprášené slzí íni na ]:ůru, chorál,

tahová »zastaralá muzika«, je již z mody. Kdo na kůr přišel, zpíval ticba »z listu«, u koruny se všickni jistě sešli.
Podnes provozuje se ještě světoznámá »pastorální« bouchačka Biihlerova s textem neliturgickým :