82

veškerá umění, následkem toho i vše, co na poli hudebním vznešeného vyrostlo, po-chází odtud. Zpěv byl od pradávna p o dstatnoučástkou křestansko-katolic k é liturgie, zpěv se s významnými a posvátnými výkony liturgickými spojil a veškeré další vymoženosti hudební vytryskly nadšením zušlechtěného srdce zbožného. Láska Boží náležela národům všem, její oheň svítiti měl po všech končinách země. Církev, věrna jsouc tomuto přikázání, snažila se zachovati jednotu, t. j. duševní spojení: jedno slovo, jeden souzvuk, kterému všechna dítka Páně srdcem dobrým porozuměti se snažila. Liturgie jest harmonie k onomu zpěvu Rehořovu, oba činitelé se lc sobě pojí tak úzce, že lidské srdce, které v toto jasné roucho se odělo, k Hospodinu zvolalo: »Ty Sám jsi Pán, Ty Sám Svatý, Sám Nejvyšší, Hossana! Jediným slovem i zvukem nezměněným, zrozeným vnuknutím Božím v srdcích mužů zbožných, slovem i zvukem, jež byly zákonem rovněž tal: důležitým a velikým jako »desatero příkázání Božích«, dané lidu israelskému, když klesal tehdá v duševní bídu na poušti osamocené. Nadšení vytvořilo dále nové vymoženosti na poli hudby posvátné, dobou novou rovněž vysoce cennou pro výkvět umění hudebního. Pravil jsem nadšení, a ne jinak! IIlasy lidstva pozvedly se ke chvále Hospodina, jeden chtěl před-stihnouti druhý a vyvinoval svůj nápěv, jak by1 ze símč v úrodnou půdu zasetého vy-pučel, jelikož ale všecky tyto hlasy ku jedné výši spěly, ku jedné Velebnosti srdce svá obracely, jeden cíl sledovaly, utvořila se ona posvátná harmonie všech hlasů, kterou my prostě nazýváme: umělecké spojení vícero melodicky vyvinutých hlasů či kontra-punkt.
Jaké výše tento ve škole nizozemské dostupuje, jest známo z dějin. Každý svou vlastní hřivnou přispíval a tak jako ze zbožného nadšení povstalé protahování slabik na dlouhé, bohatě ozdobené nápěvy chorálu řehořského dělo se i zde u větší míře, tak že konečně již i slovo ke zpěvu určené zaniká a melodie riiznobarevná a nad míru bohatá se tvoří a jinam přechází. Jediný posvěcený pěvec dobra, který u věci té pravou míru zachovává a v krajinách jižního Německa z přesvědčení šíří, jest hvězdw nizozemské školy O r 1 a n d o d i Lasso.
Stále bdící oko církevních otců pozoruje záliy spojující se živel světský s hudbou posvátnou a uvádí na pamět onen zlatý význam liturgického slova modlitby.

Muž osvícený všemi dary Ducha pravdy béře na se úkol veliký, povinnost rozsáhlou: aby po způsobu hudebního kněze řádu elchisedechova připravil Hospodinu zpěvné dary 1: nejsvětější oběti. Slyšeli jsme jedno z nejvýtečnějších děl Yalestrinových a po-znali jsme, žc zapěl Hospodinu píseň novou. On i jelio vrstevníci pojali zbožně ideu, šetříce význam a celistvost slova liturgického, odtud vztah jejicli skladeb k významným výkonům křestansko-katolické liturgie. Chorál uveden ve skvělém rouše do chrámu, slovo liturgické nabývá opět dřívější vážnosti, sloh homofouní, který se v improperiích Palesťrinových jeví, uznán za méně schopný ke spracování dlouhých vět jako »Gloria« a »Credo«; ona ušlechtilá polyfonie, kterou Palestrina zde podal, do-kazuje, jak duchapiným způsobem dovedl přizpůsobiti kontrapunkt k požadavkům správné hudby posvátné.
Známo z dějin, jak umění to krátce před touto událostí závratné výše dostoupilo: plýtváno uměním kontrapunktickým, zapomenuto ostatních rovněž důležitých věcí, jako textu a jeho významu. D~jcpisci vypravují, jak před touto reformátorskou činností Palestriny světské melodie do mešních skladeb co Cantus firmus vkládány a »durch polternde Contrapuncte und prassclnde Fugen« spracovány byly.
Jistý kardinál přirovnává, zpěv kapely papeže Mikoláše V. lcu kvičení a hi-motu, jenž vznikne, »dáme-li několik prasátek do pytle« a dokládá: »ale ani jedinou správnou slabiku neslyším.«
Kothe vypravuje o jistém vlašském spisovateli, který r. I S49 tato slova napsal : »Sie setzcn ihr ganzes Gliick und ihr Vcrdienst dareiu, dass in demselben _'~,ugenblicke, wo der eine Sanctus singt, der an-dere Sabaoth singe, und dieser Wirrwarr ist dann von einigem Geheul, einigem Gebriill und Knurren begleitet, welches eher dem Geschrei der Katzen im Januar gleicht als den duftenden Blumen des RIaimonats.«
V Čechách nebylo kontrapunktem nikdy umělkováno, co by ale řekl tento spisovatel naší skotačivé figurálce, která ještě dnes na mnohých kruchtách straší svými sesvětačenými melodiemi a tanečními rythmy.
Nutno dopiniti, že mnohé vážně spracované skladby ze středověku se světskou, v dlouhé noty k nepoznání přetvořenou melodií, co Cantus firmus v tenor vloženou, lepší jsou oněch kostelních skladeb, jež nám druhá polovice i,,>. a jmenovité prvá polovice z9. století pod jménem »figurální hudba« podává.