— 67 —

wird sie bald zur Schale ohne fruchttreibenden Kern, eine vom Weinstock getrennte Rebe. Nur im engen Ansclilusse an die Liturgie, oder besser gesagt, nur aus ihr geboren hat sie Lebenskraft und kana erbliihen, um die heilige O p f e r f e i e r z u sclimúcken und den heiligen Duft der E r b a u u n g zu verbreiten.« (Die wichtigsten kirchl. Vorschriften fůr kathol. Kirchennntsik pag. 102.)
»Litu r g i e nennt der genauere kirchliche Sprachgebrauch nur den Komplex von Gebeten und Handlungen, unter welchen in der katholischen Kirche d a s e u c h a r i s t isclie Opfer gefeiert wird.« (Kraus, Real encyklopaedie pag. 309.)
Setření liturgických předpisů nazývá se tu základem a prvním zákonem pro reformu hudby kostelní, z čehož na jevo jde, že bez znalosti liturgických nařízení nelze reformu arci řádně začíti. Byt pak se již refoi•tn-)vati počalo, neudrží se reforma bez živého spojení s liturgií, nýbrž za krátký čas zanikne, uschne jako ratolest odříznutá od vinného kmene. Takové jest přesvědčení spisovatele, jenž se osvědčil jako dobrý skladatel a téi s praktickou stránkou se obeznámil maje říditi clior dómu v Rezně, nyní pak v Brixenu. Téhož přesvědčení z k u š eností jakož i vlastním přemýšlením nabyli i jiní a může nab,~ti každý,
a) Krátkou úvahou dá se zjistit, že bez znalosti a šetření zákonů n e l z e reformu ani náležitě počíti, neřku-li dokonale provésti.
Pomysleme si chorregenta, jenž na obyčejné neděle provozoval na př. »Kurze Landmessen« od Kemptera nebo od Fiihrera, na svátky pak snad Horáka, Ilahna, Škroupa a nejnověji Fibicha. Zaslechne-li vedle toho o novém směru a hnutí, jenž se reformou nazývá, sotva hned vzdá se posavadní praktiky, aby přilnul k reformě zcela. Má-li k tomu i vůli poněkud, přece bude aspoti po nčjalcý čas přemítat a v mysli s sebou hovoi•it: »flám či nemám? I v Praze samé nejsou páni v tom sjednoceni: jednou cestou jdou jedni, druzí zase druhou. Není to snad pouhý vrtocli či osobní spor mezi muzikanty? Tak o celé věci někdy se soudí i hlasitě mhrví. Lidé říkají: Muzikanti prý se musí vždy s sebou hádat *) ; snad i nová reforma jest jen muzikantská hádka, ]sterá časem přestane a všecko pů‑
»Denique hae picturae (notarum) i u c a n t o rum n u u c sunt arbitrio, quo vix aliud hominum genus est m o r o s i u s.. «;Iareani llodecach, pag. 9. Cf. ibid, pag. 178.) Svéhlavost, vrtochy, vrtkavost.

jde zas starými kolejemi.« Výsledek takového přemítání nejednou, tuším, bývá: »Zů; stanu pi-i tom, co jsem posud provozoval něco nového zavádět povinna se nevidím.«
Na bíledni jest, že musí nejprve vy-stoupit autorita vážností a mocí náležitou opatřená, jež by rozhodně všemu kolísání konec uč i n i la, stanovíc úsudkem nezvratným a neodvolatelným, že reformy jest třeba, že se s ní počíti má. Tou autoritou jest liturgie a její zákony.
b) S reformou započíti se má. Kter- chorregent k tomuto úsudku dospěl, nalézá se před branami reformy sice, ale brány jsou mu posud zavřeny. Co dělat, jak si počínat, aby brány reformy se ote-vřely, aby to, co se zavede, bylo o p r a v o u s k u t e č n o u? Po odbytí otázky, zdaž by se mělo co stát, nastává otázka, co bY se mělo díti. Jak se konečně rozhodne tato otázka ? Snad vla.,tním do.nyslem, osobním vkusem ?
Kdesi naučili se zpívat píseň »O sanctis - sima« a byli v tom domnění, to že již může se nazvat reformou. Jinde by chorregent vymítil Kemptera, Fůllrera, Ho; "tka, Hahna, Skroupa i Fibicha a zavedl by Brosiga, Mozart:I, Cherubiniho, snad i Liszta. Jest to již reformou? Kdo jest oprávněn, aby jako poslední instance rozhodl, co by mělo slouti reformou?
Yoslední,nejvyšší, neodvolatelnou instancí jest i v této příčině liturgie a její zákony.
e) Náležitá ítvaha zákonů liturgických poskytuje také odpověď na otázku: Proč ? Proč se má upustit od dosavadní praktiky, proč se má zaváděti cosi novélio, proč se má zpívat toto a ne ono?
Kterou mocí však rozhoduje liturgie o těchto otázkách všech? Mocí práva vlastnického; touž mocí, kterou pán domu definitivně stanoví, co se v domě jelio má dít aneb smí díti.
Chrámynašejsou domy bohoslužby, domy liturgie; liturgie tedy jako paní či majitelka rozloduje neodvolatelně, co se v jejím domě smí dít aneb má díti.
Snad ale liturgie část práva vlastnického v kostele postoupila hudbě, kterou n ez'bytně potřebuje, bez níž obej íti s e n e m ů ž e? Snad by hudba o své uj mé bez šetření liturgie v clu•ámě leccos ustanoviti mohla, jsouc jaksi s p o l u m a j i t e 1-k o u chrámu ?
Na to dím: »Nikdy se nevzdala liturgie ani částky sebe menší práva vlastnického v kostele.« Celé dějiny i zákonodárství církevní zřetelně dosvědčují, že hudba po-kládána za vzácnou pomocnici př bohoslužbě a za milého hosta v chrá