1886, Ročník XIII,

YRI LL
ČASOPIS
pro katolickou hudbu posvátnou
v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, zároveň
Organ Obecné Jednoty Cyrillské.
Majitel, vydavatel a redaktor
F. J. LEHNER.	Číslo 9.

Páté exercicie cyrillské.
Píše F. J. Lehizer.

První den třídenního cvičení věnován jest, jak slušno a spravedlivo, chorálu, jehož interpretem byl redaktor.
Katolická bohoslužba jest slavnostním holdem, jímž lid křestanský Hospodina svého oslavuje. Tvor modlitbou koří se Tvůrci svému. Pokolení lidské jest společností. A proto veřejná, společná bohoslužba jest po-vinností společenstva. Povinnost člověka překonána jest mnohem vznešenější povinností křestana. První milost stvoření dovršila se vyšší milostí druhého stvoření — vykoupením. Od té chvíle, co božský Vykupitel ve večeřadle Jerusalemském vlastními ústy zahájil chvalozpěv církevní, jsou chvalozpěvy vykoupenému člověčenstvu ne-zbytnou nutností. Zařícíin střediskem bohoslužby stala se oběti nejsvětější, kolem níž vine se posvátný věnec hodinek, jako hvězdy kolem slunce krouží. Jestli-že ve Starém zákoně Bůh sám upravil bohoslužbu, i v Novém zákoně Duch Svatý obdařil Církev chvalozpěvy. Proto bohoslužba naše jest tak vznešená, řeč její tak dojemná, obřady tak velebné, zpěv její tak lahodný, srdce jímající, krásou nebeskou oshiující, radostí sladkou dýchající. Zpěv bohoslužebný mluví řečí usilovnější ráznosti a hlubšího citu, pro-půjčuje slovům modlitby peruti, jimiž lidstvo vykoupené letem orla zalétá k samému trůnu nebes krále. Obcování naše s Bohem není němé. Slavík sladkou pisní velebí Pána svého. Křestan sladkým chorálem koří se Beránkovi na oltáři trůnícímu.
Zároveň s liturgií povstal zpěv liturgický — chorál, s líturgií se vyvíjel a s liturgií žije.

Nejšlechetnější synové církve, mužové osvícení a svatí jej vypěstovali. Světci z květu jeho ssáli sladký med. Křestanstvo výhradně zpívalo jej déle jednoho tisíciletí. Když Cirkev se modlí, zpívá chorál. Chorái jest modlitbou Církve, jest rozkoší duchovenstva, jest vzděláním lidu. Jen chorálem každý zpěvák modlí se úpině, zpívaje celou píseň, úpiný text, nezkrácenou modlitbu Cirkve a to bez pout taktových, tak jak srdce velí, což při vícehlasném zpěvu bud jen výminečně nebo pouze za neobyčejného namáhání se děje. Slovům posvátným dostává se v chorálu předního místa a dokonalého výrazu. Nejprve slyší se slovo výrazně pro-nášené a tudy k srdci mluvící a do srdce hluboce vnikající; teprve v druhé řadě se slovem skromně kráčející nápěv nižádným sobeckým tvarem uměleckým pozornost naši rozptylující. Nápěv chorálu prchá před leskem zevním, před krásou smyslnou. A při vší pokoře stkví se přece nevšední krásou aestetickou a dokonalostí uměleckou. Zaznívá z něho posvátný klid a nebeský mír, o kterém Vykupitel inluvil. »Pokoj svůj zůstavuji vám, pokoj svůj dávám vám. Ne jalco svět dává, já dávám vám.« Hudba světská v ustavičném sváru žije. Máme hudbu minulosti, hudbu přítomnosti, hudbu budoucnosti. V záplavě skladeb hudebních jedna druhou pochovává. V té rozbouřené povodni vina vinu pohlcuje, ale hluboko na dně řečiště klidně plyne křištálový pramen chorálu ; rozbouřené viny povrchní jej nekalí, ani neruší. Tím klidným nápěvem vyslovuj e Církev svůj žal a jásot. Jest řečí posvátného