.r 63 —

český a latinská pěstován asi tak, jako v časícll dřívějších, jakož jsme již dříve ndali. Dokladů toho nacházíme více. Tak na př. ustanoveno bylo v pravidlech literátů Netolických z r. 1555 v článÍ:u g., aby při pohi bech »literáti latinští kantorovi nápomocni byli, ostatní za'marami jdouce pohřební písně zpívali;« v stanovách pak literátů j indřicho - hradeckých, potvrzených r. 1628 od Viléma Slavaty, ustanoveno, že literáti »předně, jak od starodávna bývalo, vždycky latinského j azylcu církevního, j ale všední tak v sváteční dni obecně v zpívání užívati budou, však s propůjčením toho, aby času adventního pi•i rorate, item při vánočních, velikonočních a letních slavnostech, při kázání, procesích, jmenovitě Těla božího, ve dni křížové i jiné, jakž od s t a-r o d á v n a b ý v a lo, katolické pobožné písně č e s k é zpívati mohli.« 16)
Století šestnácté, jmenovitě druhá polovice jeho, jest dobou největšího rozkvětu a rozšíření spolků literáckých v Cechách, kdy nebylo snad většího místa a kostela, v němž by nebylo též sboru literáckého, kdy české i latins?:é sbory závodily takřka o přednost a co nejpečlivěji o to dbaly, aby dobré jmen jich ni tou nejmenší skvrnou po'.:áleno nebylo, ledy mužové nejpřednější a nejvzdčlančjší v obci budskládali a překládali písně c'rkcvni ku potřebě sborů těch, bud učili se zpívání jich a neopomíjeli, ne-li každodenně, aspoit v neděli ave svátky a ke všem slavnějším službám božím do kostela přicházeti a círizevní písně prozpěvovati. 11) Nebylo lze sobě ani skoro mysliti slavnější služby boží, jmenovitě v neděli a svátky neb rorate v advcntě, bez zpěvu literátiiv; a stalo-li se něl:(le, že literáti z jakékoli příčiny do kostela se nedostavili, považováno a zaznamenáno to jakožto věc

16)	Pravidla lit, v liudř. Ilradci, »Ohlas od Nežárky,,
1877, čis. Iq. — S minéním naším nahoře vyslo‑
veným nesrovnává se Rybička ve článku svém
(Památky X, 719)‑
17)	Mimo jmenvvaué jii osoby jmenují se mezi literáty staroměstskými následujíc[ mistři svub, wněni a básnici latinští : Ondřej Lucinius z Litmněřic, Petr Kodicill z Tuiechova, Václ. Píseek6, Prokop Lupáč z Prahy, Mikuláš Pukucius, jakub Sntuvec z Varvažova, Matěj Kolinský aj. Správcem kůru českého u svatého Jindřicha v Praze jmenuje se roku 1585 Jan bakaláí Kolínský, správcem ]cůru latinského pak Cyrill, Jana bakaláře bratr. R. 1,598 piipsal mistr jali Campanus Vodhanský, rektor školy u sval. Jindřicha, svou bitse i »llescriptio anni 1598,, lilerátůnt tamtéž : »Societati lilteratae in diocesi Henricensi, viris nobilitate, doctriva et prudentia classisimis, celeberrimi chori musicis celeberrimis, mecuenatibus colendissimis.,( Takovýchto knih věnovaných literátům jest více,

neobyčejná, proti níž ihned stížnosti podány byly. Když r. 15 82 jednalo se o opravu kalendáie a arcibiskup pražský i konsistoř utraquistická duchovním správcům nařídili, aby svátky dle nového kalendářě světili, opírala se tomu některá města v l°echácjl ku příkl. Praha, Oustí n. L., Kadaň, Zatec, Tachov a j. a tu rada městská přísně rozkazovala literátům, školním officiálům, kostelnil:ům a zvoníků,n, aby se říditi jenom dle starého kalendáře. Když tedy dle nového kalendáře připadla neděle neb svátek na všední posud den a farář chtěl slavné služby boží konati, tut nikdo nezvonil, literáti v kostele nezpívali a lid, neslyše zvonění žádného, do kostela nepřicházel; tím způsobem donutiti chtěli faráře, aby se podle starého kalendáře spravovali. tl) V některých městecli považováno za povinnost předních hodnostářů obecních, aby jako ve všem jiném tak i při zpěvu kostelním ostatnímu obyvatelstvu dobrem příkladem před-cházeli, tedy aby byli členy sborů literáck<-ch, jakož na př. v pravidlech sboru česko-brodského první článek stanovil, »že jakož od starodávna vždy rychtář, purkmistr a radní za starší sboru literáckého voleni b,\-vali, aby se tak i na dále děla« A skutečně nejen v Brodě, ale i v jiných městech shledáváme, že vedle jiných vynikajících osobností vždy purkmistři a radní městští staršími neb vůbec členy sborů literáckých byli. V době této způsobeno bylo nákladem literátů a l: jich UŽlvanl mnoho oněch s':vostných )canciouálů českých i latinských, jichž se nám dosti zachovalo a kteréž se v jednotlivých městech co drahocenná památka na předky naše s pietou cllovajf a ukazují.
Zmínili jsme se již, že literáté latinští ku starým česÍzým melodiím test latinský upravovali neb dle testu českého překládali. Zajímavé a v tom ohledu důležité svědectví podává nám jmenovaný již literát, Václav Nicolaides Vodňanský, radní písař v " atci, který vydal r. 1554 ve V ittenberce první známou nám sbírku zpěvů latinských k nápěvům původně česl:,`m pod titulem »Cantiones evangelicae aci usitatas harmonias, gUac I(I CCCleslls BoemlCls canuntur, accommodatae« s předmluvou sepsanou od Fil. Melanchthona. V úvodě svém praví mistr Václav Vodňanský: »že jest sice v Čechách písní kostelních veliké množství, avšak ně-které z nich že jsou bezbožné a rouhavé, jiné sice latinsky psány, ale řečí barbarskou (totiž nesprávnou latinou středověkou, kterou humanisté snésti nemohli), mnohé ač jinak

1B) Borový, M. Medek, str, 140.