— 61 —

B e n e d i c t u s. Tato část zpívána bývá po dokonaném promětlování, kterým Kristus svým tělem a svou krví k věřícím se snižuje. Věřící pak vědomi jsouce sobě vážné této chvíle, jako by povzbuzovali se ke vzájemné úctě k přítomnému Bóžství, volají: »Požehnaný, jenž se béře ve jménu Páně.« Také této části věnují skladatelé a zvláště Palestrina zvláštní svou pozornost; v pří padě našem volil jemně pracované trio sopratlu, altu a tenoru. A proto i tato čásL2 zvláště jemně přednášena býti musí.

A g n u s D e i. Tato část obsahuje troj-násobné zvolání člověka, jenž vědom jest sobě svých provinění proti Bohu a proto skroušeně volá: »Beránku Boží, jenž snímáš hříchy světa, smiluj se nad námi!« Ze smyslu slov těchto nejlépe možno poznati, jaký způsob přednesu bude nejvhodnější: totiž přednes volný s výrazem piné pokory a skroušenosti. Palaestrina zvláště třetí Agnus

rád pracuje způsobem polyfonním, při němž obyčejně ještě jednotlivé hlasy dělí, jako ve případě našem užil dvou sopránů, jež vede kanonicky v primě.
Samo sebou se rozumí, že charakteristika jednotlivých částí mše, kterou jsme právě podali, týká se pouze nálady celkové, že jest to jaksi kontura celého obrazu, ]sterá v jednotlivých částech připouští rozmanitého zpracování a provedení, jakož skutečně i z děl jednotlivéflo skladatele, nerci-li snad z většího množství skladateli) rozličných dob poznati možno. Nikterak tedy nelze tuto celkovou charakteristiku považovati za šablonu, která by žádných odchylek a volností nepřipouštěla.
Studujte, velectění pánové, skladby velikého I'alestriny a blízkých stoupenců jeho, stále majíce na paměti ducha pravé zbožnosti, z něhož veliká tato díla jako ze svého zdroje se vyprýštila a který při provedení též vyjádřen býti musí.

1.
Vznik a dějiny sborů literátův
až do největšího rozšíření jich v XVI. a na počátku XVII. věku.
(L Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand Tad ra•

(Pokračování.)
Vedle Týnského povstaly záhy i u ostatních kostelů pražských sbory literátův, jmenovitě u sv. Jindřicha na Novém městě, kterýž prodlením času pokládán byl mezi nejvzácnější sbory nejen pra••rské, anobrž i české a skládal se z literátův českých a latinských. 1\Iezi správci kůru toho vynikají Jan Bakalář r. 15 85, potom Pavel Kalous z Castalovic, který zemřev r. 1611, opěván byl tehdejšími básníky. Taktéž by1 na slovo brán kůr u sv. Štěpána Velk., kterýž sobě zřídil velký kancionál ve 4 dílech, jejž se-psal jakub Codicillus z Tulechova, r. 1560 správce kůru toho. ť1) Literátům u sv. Apolináriše lla Větrově zjednal r. 1565 děkan tamní Jan Mistopolus krásný kancionál J. Táborským zhotovený. Podobný kancionál zjednali si též literáti u svat. Mikuláše na Malé Straně.
Tolik — myslím — postačí k důkazu, že společnosti literátův záhy po celých Cechách se rozšířily a veliké váhy nabyly.
") Kancionál ten (q díly) nalezá se nyní v c. k. univ. knihovně praiské (XVII. B. 7); na desce jest vytlačeno: -M. Jacobo Codicillo.«

Většina jich veliká byla ovšem jako obyvatelstvo Cech podobojí. Když pak v 16. století nauka Lutherova i v Čechách šířiti se počala, mimo to i katolíci své sbory měli, shledáváme ke konci 16. století v Cechách literácké sbory katolické, protestantské i podobojí. Šíření se protestantismu podporováno bylo mezi jiným i tím, že protestanté jazyk latinský z liturgie ve-směs vypuzovali a jazyk národní zaváděli. Lid, ktery' sobě ve zpěvu církevním jazykem národním liboval, naklonil se tím i nové víře a arcibiskupové prařští, ačkoli nebyli příznivci česl:éllo neb německého zpěvu písní mešních, byli talc opatrní, že zpěv ten ne-zakazovali, obávajíce se, aby tudy i mnozí katolíci pohoršení nevzali a od církve katolické se neodvrátili. 12)
Jakož jsme se již byli zmínili, rozděleny byly později na některých místech sborové

ls) Někde však přece tak se stalo, tak k, p, dékau Mostský r• 1565 v listu arcibiskupovi zaslaném si stěiuje, že německé zpěvy, jei při protestantské bohoslužbě se konaly, velice lid katolický vábí, že lid houfně k luterállskýin predikantům se hrne. Borový, A. Brus, str, 211.