— 6o —

sledující volání »laudamus te« (chválíme tebe), »benedicimus te« (dobrořečíme tobě), »glorificamus te« (oslavujeme tebe) přednášejí se s 1 a v n ě, kdežto volání »adoramus te« (klaníme se tobě) nutno přednášeti s výrazem pokory a hluboké úcty. Tento vzlet nutno však utlumiti při: »Gratias agimus tibi« (díky vzdáváme Tobě pro velikou slávu Tvou). Po této části následuje několik zvolání: Do-mine Deus, Rex coelestis, Pater omnipotens a t. d., v nichž vzlet předešlý opět se vrací a dle toho stupňován býti musí, jak i jednotlivá zvolání stupňována jsou.
Na to následuje část prosebná a kající: »Qui tollis peccata mundi« (Ty, jenž snímáš hříchy naše, smiluj se nad námi, přijmi modlitbu naši!). — Tuto část nutno vždy před-nášeti jemně, vroucně a v pohybu mírném, která v přímé je protivě k části první. Ani slova následující: quoniam tu solus sanctus« nemají býti ještě zpívána rychle anebo silně, poněvadž obsahují odůvodnění prosby předešlé : smiluj se nad námi : p o‑
n ě v a d ž jsi jediný svatý. Ovšem následujícími názvy vzlet první části se znenáhla vrací a dostupuje nejvyššího vrchole při slovech: »tu solus altissimus« (tys jediný nejvyšší), jež radno zpívati silně, ale v pohybu umírněném na důkaz nejvyšší velebnosti. I zakončení obyčejně připouští přednes vzletný v pohybu živém až do konce.
(Credo.) Do mše je vloženo též vyznání víry katolické. Každý ví, jakou důležitost má u víře v y zná n í víry, obsah článků, jež každému jest věřiti, k nimž ničeho není do-voleno přidati a ničeho ubrati. A proto bude každému pochopitelno, proč zejména v této části nejméně lze pomýšleti na zkrácení textu. Tuto část celkem přednášeti radno klidně sice, ale vždy s patřičným důrazem, aby patrno bylo přesvědčení naše
o článcích viry, jež právě přednášíme; vzlet může nastoupiti pouze v těch částech, které pro svou důležitost u víře zvláště důrazně vyjádřiti nutno. Celkem rozděluje se Credo na 3 části jako Gloria.
1. Začátek až po slova »et propter nostram salutem descendit de coelis.«
Celý tento oddíl připouští obyčejně před-nes klidný sice, ale raději v pohybu rychlej šún.
II. Zvláštní péči nutno věnovati následující části Creda »Et incarnatus est« proto, poněvadž připomíná věřícím největší tajemství víry: vtělení Syna Božího a jeho smrt kříže.
Všichni skladatelé všech dob vynasnažovali se, aby toto tajemství zvláštníma případným způsobem vyjádřili. Tu za vzor

odporučiti jest zvláště způsob Palestrinův, jenž,ťuto část vždy homofonně skládal, kdežto v ostatních částech libuje si v slohu polyfonním. A proto s obzvláštní jemností hla-sem až přidušeným jest přednášeti toto tajemství víry naší. A právě tímto způsobem přednesu zcela jest vyznačeiia část tato od předešlé i následující.
III. Docela jiného druhu je 3. část Creda, kterou celkem možno rozděliti na tři oddíly povahou svou rozdílné.
a)	První, počínající slovy »Et resurrexita obsahuje jednak zmínku radostného z mrtvých vstání Páně jakož i budoucího jelio příští o posledním soudu a věčném králování jeho. Pro tuto část odporoučí se přednes živý, radostný, neustále stupňovaný až po slova piná důvěry: »cujus regni non erit finis« (jehož království nebude konce)! Připomenouti jest pouze na zvyk starých skladatelů skoro důsledně zachovávaný, že stupňování toto najednou utlumeno bývá a při slovech »et mortuos« ve větě »judicare vivos et mortuos« což i od nových skladatelů se zdarem bývá napodobeno. Dobře při tomto slově pohyb dřívější zdržeti a před-nášeti slabě (piano). Část tato pravidelně oddělena bývá menší přestávkou od části
druhé, obsahující hlavní články víry, týkající se Ducha svatého: »et in Spiritum sanctum«. Jest to tedy část, která odpovídá povahou svou počátku Creda a proto obyčejně nutno ji přednášeti způsobem klidným, jednoduchým, jak již nahoře vzpomenuto bylo.
Příbuzného asi rázu jest část třetí počínající slovy »Et unam sanctam« až do konce, která připomíná hlavní články víry týkající se obcování věřících na zemi i po smrti. Samo sebou se rozumí, že počáteční klid oddílu tohoto nutno případně stupňovati, zvláště až ke slovům konečným, která vyjadřují pevnou naději v budoucí vzkříšení naše a život po smrti. Stupňování nejlépe docíliti možno neustálým sesilováním a snad někdy i pohyběm urychleným, kteréžto velmi případně se hodí k zakončení celého Creda, části mše nejdelší a nejdů]ežitější.
Následující část mše jest »Sanctus «. Jest to odpověd sboru na předcházející praefací; jsou to slova sborů andělských, kteří dle zjevení sv. Jana před trůnem Božím se klanějí, volajíce: »Svatý, svatý, svatý jest Pán zástupův. Plna jsou nebesa i země slávy Tvé ! Osanna na výsostech Bohu!« První trojí oslovení dobře jest započíti slabě sice, ale velebně a neustále stupňovati, aby takto znenáhla připravena byla věta následující: »Pleni sunt ceeli«, pina vzletu a nadšení, jakož i část třetí: »Osanna in excelsis.«