-- 43

na dobu tak dávno minulou. V sympatickém tenoru seznal jsem pana učitele Aug. Jíllca, praecentora jednoty mirošovské a s ním spolucvičitele školy pěvecké, pana učitele Josefa Slálnu. Oba důvěrní přátelé a spolu-pracovníci gregorianští měli pohotově množství otázek týkajících se tajných stránek přednesu chorálního, z nichž na jevo vy-cházelo, s jakou důkladnosti a svědomitostí vpravili se v ducha liturgického zpěvu cír‑

kevního. Rád sdělil jsem s nimi své zkušenosti, kochaje se v nadšení a lásce ušlechtilých duší. Vzájemný jejich poměr k sobě a k duchovnímu správci rozehřál i srdce mé. Kde tak svorně se pracuje na idealním poli hudby posvátné, tam jednota cyrillská zdárně působí k radosti a blahu osady. Slavil jsem právě den jmenin svých a při-znávám se, že byl dnem blažené spokoje‑
nosti.	(Pokračováni.)

i.
Vznik a dějiny sborů literátův
až do největšího rozšíření jich v XVI. a.na počátku XVII.
veku.
(Z Památníku Pražského Hlaholu.) — Sepsal Ferdinand T a d ra•

Křestanství mělo i na zpěv církevní vliv rozhodný a že hned s přijetím křestanství i zpěv církevní při službách božích se pěstovati začal, o tom máme zpráv a důkazů dosti, t) Křištan, mnich benediktinský, praví v životopise svaté Ludmily a sv. Václava, že sv. Cyríll sám mešní a jiné církevní zpěvy ustanovil a snad on sám neb svatý 1\'Iethod složil píseň »Hospodit e pomiluj ny«, kteráž od nejstarších časů v Čechách ob-líbena a zpívána byla a sice nejen v kostelích, leč ipři slavnostech největších, jako při holdování a korunovaci, před bojem a po vítězství, při pohromách zemských, při velkém nebezpečí a při jiných důležitých příležitostech. Jiná posud zachovalá píseň dávného původu jest píseň »Svatý Václave«, která asi brzy po smrti tohoto knížete po-vstala a rovněž tak obecna a oblíbena byla jako první .2) Mimo tyto dvě zpivaly se v dobách nejstarších zajisté i jiné duchovní písně, které se nám však nedochovaly.
Když původní liturgie slovanská šířením se latinskýcl kněží a mnichů vytištěna byla a kněží latinské zpěvy a žalmy zpívati po-čali, zůstalo sice i na dále zvykem, že lid — nevyjímaje ani knížata a krále — spolu zpíval, nebot byl zpěv církevní a učení se žalmům jednou z hlavních částí vyučování školního ; vedle latinských těchto obřadů zachovávalo se však i zpívání dávných cír‑
Odkazujeme v té věci ke spisu Karla Konráda ,,Dějiny posvátného zpěvu staročeského,« str, 21. a násl.
z) Balbin připisuje ji arcibiskupu Arnoštovi z Pardubic; Beneš z Weitmile, jehož kronika se končí rokem 1374, praví však, že ji Čechové od starodávna zpivali („ab olim cantari consuetam<<).

kevních písní českých, a sice obyčejně před a po vlastních službách božích.
Ke zvelebení církevního zpěvu záhy již pomýšleno na to, aby cvičení zpěváci stále při kostelích chováni byli, jichž povinností by bylo při službách božích zpívati. Pokračovatel Kosmy připomíná k roku 1259, že kano,uík Eberhard při kostele pražském založil nadaci k chování a cvičení chlapců-zpěváků, kteří se »bonifantes« nazývali a jichž povinností bylo v témž kostele zpěvem a odříkáváním žalmů přisluhovati. 3) Za císaře Karla IV. rozumí se samo sebou, že i zpěv církevní velice se zvelebil; od něho založena pro bonifanty zvláštní škola pěvecká a zřízen sbor »mansionářů,« to jest 24 duchovních, kteří vykonávali zpěvy ku poctě Panny ;tIarie v kostele pražském, 4) mimo to pak 30 choralistů či kostelních zpěváků bylo tamtéž při službách Božích vždy přítomno, 7 tohoto času pochází veliké množství písní kostelních. V nejstarších posud zachovaných kancionálech na-cházíme písní pro každou slavnost, ku_poctč každého svatého třeba i několika. Ze pak takové kancionály v nejdávnějším času se zhotovovaly, dokazuje po'':račovatel Kosmy, který při roce 1271 mluví o děkanu Vítovi, jenž svým nákladem opatřil pro kostel pražský více nových zpěvních knih, nebot byly prý »staré knihy již spotřebované a jednoduché, některé již věkem sešlé a ne‑

3)	»Bonifantes t. j, boni infantes č. pueri, qui continuo teuentur in ecclesia memorata deservire in cantu, legenda et psalmodia.« Zachovali se podnes.
List konfirmační od arcibiskupa Arnošta dd. S. Jauuarii 13 14 v metropolitním archivu praiském. Statuta mausiouar, viz Dobner, Mon, sv. 111. 316-