— 35 —

gischc Musik im streugen Siune ist nur Gesang, und zwar der gregoriauische, oder die polyplione Bearbeitung desselben, soweitdadurch nicht dessen Nesen verá,ndert wird.«4) Tímto citátem podali jsme již i odpověd na další otázku: který zpěv souhlasí s liturgickými předpisy? Na tuto otázku jest jen jedna odpověd možná: Ten zpěv, který podává liturgicky předepsaný text missálu (resp. rituálu) toho kterého dne, té které slavnosti, toho kterého úkonu liturgického, melodiemi církevními, t. j. chorálnými neb v duchu jejich složenými. Tot jest podstatné. Vše ostatní, at harmonický průvod homofonový nebo spracovíuií melodií polyfonové, dvou- neb vícehlasné, at orchestrální nebo pouze s průvodem varhanovým, nebo zpěv beze všeho průvodu: to vše jest vedlejší, a neslouží-li předepsanému liturgickému textu, alebrž nad ním chce panovati, nad něj se vypínati at jakýmkoli způsobem, pak jest to jistě lichá hudba, lichý zpěv liturgický, jejž sluší od katolické bohoslužby vyklízeti. Projdeme-li repertoir našich kůrů kostelních, shledáme bohužel, že právě takových skladeb vykazují nemalé množství, jak dosvědčují záznamy skladeb kostelních kůrů v »Ceskoslov. Varhaníku« p. Hausmannově.
Neposlední příčinou tak liknavého po-kroku a prospěchu reformy jest, že nemáme bohužel autoritativného seznamu skladeb liturgicky správných, jaký přikázal sv. Otec Lev NIII. ve svém »Regolamento«, by zvláštní komise diecésní poi-ídily. Jaké jsou liturgické předpisy, otom napsáno již dost; ale kdo nám kdy jmenoval skladby, jež předpisům tčm vyhovují a které odporují a tudíž od bohoslužby jsou vyloučeny? Jen tak jest možná, že bují a straší po kůrech našich i nyní ještě, řekl bych za bílého dne, pino mší, nešpor, motetů, rekviem a Te Deum Fůhrerových, Sídrmajerových, Diabelliových, Lablerových S tutti quanti. Kdyby dnes povstali naši Al. Maš1;ové a Horákové, sami by náboženské skladby své položili »ad acta« i napsali by nám pro bohoslužbu skladby, duchem a slohem do-cela jiným psané, uměním nemenším, ba větším, než v oněch skladbách jejich se jeví. Za tou příčinou bude kromě mnoha jiných opatření také toho třeba, by se-stavily se i u nás diecésní komise na vyšetření a officielní udání těch skladeb, jež k bohoslužbě se hodí a pi•ipouštčjí a které vylučují.

Valentin, Bischof v. Regensburg, Pastoralschreiben 16. April r857. Nr. 1.

Za tímto účelem bude třeba, by naši řiditelové kůrů nepokládali si za obtíž, kriticley prozkoumati skladby svého kůru pytevním nožem liturgických předpisů 5) a takto oné příští komisi práci její připraviti a usnadniti. Této práci budiž nápomocno i toto pojednání. Rozebereme za tímto účelem jednu mši skladatele, jehož plody u nás téměř po všech kůrech straší neb strašily a nad míru .mnoho necírkevního a světskélio ducha vtrousili do srdcí milionů, Fúhrerovu mši do G-dur. Necht mluví za nás výborný reformator polský, jenž jest sám řiditelem kůru katedrálného v Poznani, Dr. Surzyňski.
li.
Tento nadšený, však přece také střízlivý reformator docela věcně rozebírá Fiihrerovu mši do G-dur ve svém časopise »M u z y k a k o Š c i e l n a« r. 1884 (na str. 15. a sl.). I praví a dokazuje zde o ní, že »má na sobě všecky známky skladby nekostelní, neliturgické.« Bychom jasně představili si tuto pravdu, promluvíme nejprve o t e x tu této mše, pak o jejích melodiích.
a ) Všeliká skladba mešní, v nížto t e x t misálu bud zkrácen se jeví nebo změněn neb dokonce vypuštěn, jest neliturgická, proto i nekostelní. Vizme tedy, jak naložil Fůhrer s mešním nedotknutelným textem liturgicky předepsaným. Pomineme, že prvé Kyrie toliko dvakrát, ale druhé Kyrie čtyřikrát opakoval; však pominouti nemůžeme, že oklestil text »Gloria« tak nelítostně, že zůstala z něho pouze tato slova : »Et in terra pax hominibus bonae voluntatis ; laudamus te« .. . »Domine Fili unigenite Jesu Christe« . . . »cum sancto Spiritu in gloria Dei Patris. Amen, amen, amen.« Tento spanilý chvalozpěv počali andělé nad stájí betlemskou při narození Páně a církev jej dokončila a vložila do své nejsvětější oběti. Každé slovo má v něm hluboký význam, jedno slovo s druhým nerozlučně se pojí, j edno z druhého vyplývá t a k, ž e b e z e změny smyslu nelze ničeho vynec h a t i. Mimo to přikazuje církev, by pří některých slovech (»adoramus te,« »Jesu Christe«) celebrant a přisluhující poklonili hlavu. Jak to možná, nezpívají-li se tato slova?
Ještě méně volno jest vynechati slova z »Credo«. Jako naše víra katolická jest jedním nedotknutelným celkem a jako zní nelze vynechati ni jediného článku víry,

5) Viz je ku př. v nCyrillua.