— 34 —

leka jest ještě cesta poutniků cyrillských do zaslíbené země, ba do ráje církevního zpěvu. Může škoditi jim takový rozhled s výšin, posavade dobytých? —
ItInoho již se u nás napsalo a namluvilo o potřebě kostelní hudby (v širším smyslu'), mnoho nápravy u věci této již i docíleno. A přece toho posavad velmi málo jest, tak málo, že bych nejraději řekl, že dospěli jsme na této pouti sotva k hoře Sinai. Trudí se nmozí o reformu tu, však zákonodárství s hůry u věci té ještě se jim nedostalo. A až ho budou míti, aj jak mnoho trudů a prací pak teprve nastane, aby ta zlatá i nezlatá telátka byla potřena a Bůh oslaven byl zpěvem v duchu a v pravdě církevním! — Rozhlédněme se jen s posvátného Řipu po žírných vlastech Cechových a sečteme všecky cyrillské jednoty, kostely, a kůry, kde již náprava ovládla bud zcela nebo z části na trůně, jenž jí po právu božském i lidském náleží. Dejme na ta místa křížek a pohlédněme pak na ostatní dědiny a kostely zemí koruny svatováclavské. Aj kolik tu ještě shledáme kůrů kostelních, jež bud pranic reformy neznají, neb alespoň jí neprovádějí! Seznáme na této církevní mapě bez žertu saharskou pustinu, v níž kostely s reformovanými kůry objeví se nám toliko jako oasy, jako utěšené útulky ducha zbožného, ostatní pouští zle týraného a zemdleného. Či nikoliv? Pal: prosím laskavé čtenáře, by spočítali pomocí diecésních katalogů všecky kůry kostelní v Čechách, na Moravě a Slezsku a vedle toho čísla položili stovku (87 jednoty + několik kůrů bez jednot) těch kůrů, kde již bílý den jest, neb aspoň svítati počíná re-forma.
Bezděčně vtírá se nám tu otázka : Čím to? Jedná se v té příčině toliko o nějakou uměleckou libůstku? Či nedbají správcové duchovní? či vyšší úřadové? Vložme ruku všichni na srdce avyznejme: Kdyby každý vyznal »mea culpa«, zajisté ta sahara by se rychle četnými oasam i vypinila i poznenáhla v žírné nivy proměnila. O tom není pochybnosti. Avšak vedle toho jest nám i doložiti, že bohužel i dnes ještě právě tak, jako na počátku reformy u nás panuje o ní
') Mnoho jest u nás hudebníků, kteří, jakmile slyší slovo h u d b a, na nic jiného nemysli, než-li na hru nástrojnou, nepamatujíce, ie právé h l a s i v k y v krku lidském jsou nejdokonalejším nástrojem hudebným. I to svědčí o nemalém úpadu zpěvného umění u nás; neb kolik jest těch pěvců, již pamatují na to, že třeba jest i na tento nástroj nejprve učiti se hráti?
2) Dle výkazu »Cyrillau r. 1886 č. 3., kdež nejsou ale všecky jednuty zahrnuty,

mnoho předsudků a málo jest těch, kteří se dali o ní poučiti tak, že nepadlo símě dobré na skálu, neb mezi trní, nýbrž v půdu dobrou, vydávajíc stonásobný užitek. Za to nemálo jest těch, kteří bud zjevně nebo taj nč postavili se proti reformě. Proto v té věci již nestačí zůstaviti vše dobré vůli a snaze jednotlivců, byt i sebe mocuějšíul vlivem vládli, alebrž t ř e b a j e s t ú ř e d n ě nakazovati reformu a ukládati za po-vinnost, co bez toho jest povinností řiditelů kůrů a správců kostelních. Dokavad k tomu se nepřikročí, ochromne a zmalátní náprava pouze privátní, aneb ji zkažený vkus hudební, ješitnost, nahnilé pohodlí, závist, řevnivost, pýcha a jiné nekalé býlí překazí.
Hlavní předsudek, jenž o reformě podnes panuje a tuším hlavní jest překážkou obecného zavedení a rozšíření povinné nápravy jest, že se neumí neb nechce rozeznávati mezi hudbou náb ožen sko u a hudbou li tur-g i c k o u, mezi kostelem a divadlem, mezi oltářem a koncertním podiem, m e z i z ábavou a modlitbou. A jak valně jest i u nás ještě podnes tento hrubý předsudek rozšířen! A přece nemůže býti ni nejmenší pochybnosti o tom, že existuje zvláštní hudba liturgická, jež náleží k bohoslužbě katolické, již církev katolická od kolébky své stále měla i má, aniž bylo kdy doby, v níž by církev nebyla o její neporušené zachování, a třeba-li bylo, i o její nápravu a očistění péči měla. 111c též pochybnosti nemůře býti ani o tom, že jest podstatný rozdíl mezi liturgickou a neliturgickou, třeba jinak i náboženskou hudbou, jal:ouž jest ku př. Dvořákovo uStabat mater«, nebo Berliozovo »Rekviem«. To dobře cítil také mistr Verdi. Proto když provedeno bylo jeho rekviem v milánském domě k uctění památky slavného básníka A1. Manzoniho, cestoval s ním pak po světě, a b y n i k o l i snad v kostelích, alebrž v koncertních síních Paříže, Londýna a Vídně předváděl je t é os a d ě, pro níž v pravdě bylo psáno, jíž i bylo věnováno, totiž li udební.3)
V čem tedy záleží podstatný rozdíl mezi hudbou liturgickou a neliturgickou, t. j. mezi hudbou, jež náleží ku katolické bohoslužbě a hudbou, jež k ní nenáleží ? Na to mohli bychom zkrátka odpověděti, že ta, jež úpině souhlasí s liturgickými předpisy o zpěvu bohoslužebném. Pravím »o z p ě v u«; neb hudba nástrojná vyjma hru na var-hany nikdy není liturgická. »Litur‑

s) Hanslick »Musikalische Staliunen,« 13erlin t88o (S. 7, 8, 12.) Dr, Jungmann, Aestetik, S. 835.