— IS —
O staroklasické hudbě v Polsce.
Sděluje K. Konrád.

Podavše zprávu o důležitém díle » Monunlenta Musices sacrae in Polonia« slíbili jsme, že vrátíme se k jeho předmluvě, jež polským a francouzským jazykem podává stručný dějepisný nákres o církevní hudbě v Polsce. Objevujet nám tento nákres pravý stav téže hudby, jako nikdy ještě podán nebyl a do-svědčuje, což jindy jsme o ní již napověděli,) jak slavně totiž a bohatou měrou vyvíjela se polská hudba kostelní až do XVIII. století. Vychází z toho na jevo, že docela Iicllý je stesk hudebníků německých, že »Polska neměla hudby.« Však ani francouzský, jinak důkladný dějepisec hudební Fetis neznal vice, nežli žaltář Go.núlky a komposice Dlugoraja na loutnu, a němečtí historikové mluví leda o zahraničné hudbě, přebývající na dvoře králú polských, hluboké mlčení zachovávajíce o polské. Toliko náš Ambros ve Vídni měl mnoho látky sebráno k dějinám této hudby, však smrt jeho dílo překazila. Což divu, že cizí spisovatelé ne-znali těchto dějin; neznalit jich úpině ani Poláci sami, pročež podnes nemají zvláštního úpiného díla o polské hudbě, ani skladeb starých mistrů polských.
I soudí Dr. SurzS-Iíski, že již v XV. věku musela býti nauka hudební theorie v Polsce velmi vyvinuta, z toho, že j i n d ř. F i n k, dvorský kapelník krále Jana Olbrachta, v Krakově vzdělaný, obdivem napinil celou Evropu svými skladbami. J. Ambros soudí •r. toho''-), že Polska měla již v YV. věku statné mistry kontrapunktu. O rozvoj tohoto umění přičinili se králové polští z domu Jagéllonův. Tak souditi můžeme z toho, co dí I lerman Fink, vnuk Jindřichův : »Bůh chce, by králové i hudbu obdařili touž ochranou, jako ostatní urny, v čemž velkou slávu měli a mají králové polští.« O dědu svém Jindřichovi pak praví : »H. Fink, jenž v mladosti své vzdělal se v Polsce a vysoce vážen byl od krále, zůstavil melodie, svědčící o velké sběhlosti v umění skladatelském.« Mimo mnoho znamenitých hymnů a písní kostelních zachovala se trojhlasná mše jeho, již vydal O. Kade.3)
Jediný známý zbytek vicelllasných slcladeU z XV. věku obsahuje se v cenném kancionále Goslavskéllo z r. 1459. Jest to
') Obzvláště v pojednání: »Iiollegium RorQtystów w Krakowie« ve »Slovanském Sburníku- 1885 č. S. a 6.
=) Gesch. d. Musik III, 377• Leil,zig r88r. a) Dr. Ambros, l;esch, d, Musik V, 247•

test evangelia sv. Matouše při procesí o Božím Těle, složený pro jeden hlas a provázející sbor čtyřlllasný. Rovná se cenou nejpřednějs"ím skladbám té doby, nevyjí-majíc ani nejslavnějšího Josquiva de I'rčs. V čele slavných skladatelů téhož věku stojí »otec polské hudby«, učený profesor kralcovslcé akademie a farář s i n o c k : S e-b a s t i a n z F e l š t ý nu. Jeho životopisec Janocký praví o něm : »Primus omnium musicem docere Cracoviae cocpit.«1) Zůstavil po sobě dílo »Opusculum musices« z r. 1519, jehož prvá část v sobě zavírá důkladnou nauku o zpěvu chorálném (» Musica choralis«), druhá stručnou nauku o•telidejší složité notaci mensurálné. Na žádost krále Zykmunta I. vydal Felsztynski (talc se obyčejně nazývá) r. 1522 v Krakově »Aliquot hymui ecclesiastici vario melodiarum genere editi« etc. Cenou hudební ne-rovnají se sice současným skladbám Nizozemčanů Gomberta a j., však přesvědčujeme se z nich, že F. byl vzdělaný hudebník dobrého vkusu a důkladné znalosti koutrapunlcticicé. Jeho čtyřhlasná skladba »Felix es s. Virgo 1\L« hluboko dojímá. Jest to hudba jako z jinélio světa, jejíž tajemná krása odlcrývá se teprve, slyšeli-li jsme jí několikrát.« Falštynského lze nazvati polským Goudimelem ; neb jak tento byl učitelem Palaestriny a piivodccm školy římské, vychoval i F. dva velké skladatele, Martina Leopolitu a Václ. Sanlotulslcého, zakladatele školy polslc é.
Martin ze Lvova, obecně Leopolita zvaný , Uyl dvorským varhaníkem krále Zykmunta Augusta. Hlavním dílem jeho byly »zpěvy církve Icatolielcé na celý rok církevní.« Sladké a •rpčvné jeho melodie převýšily, jak dí Starowolski, vše co dosud v Polsce slyšáno. L. byl spolu básníkem a mnoho testů do svých písní sám složil-jeho chorálné zpěvy říkaly se dlouliá lety při procesích velikonočních. Byl to mistr bohulibý, jenž vroucně miloval svého patrona, sv. Martina, na jehož poctu složil verše s melodiemi. V archivu vavelském zůstaly po něm tři rukopisné mše velké pro pět hlasů, pravá to arcidila slohu ;i capella, z nichž »missa paschalis« nepochybně přední místo v dějinách kostelní hudby v Polsce bude držeti.
Václav Szamotulski (Schamotulinus) na‑
1) JanOCiana, tom I, S. 29,