— 2 —

hustým. Zemřel co jeden ze sedmi jáhnú (diaconi re ;ionarii), z nichž každému v jedné ze sedmi církevních okrsků či čtvrtí města Rímslcého bylo pečovati o chudinu a útulny. Silvia, matka sv. Relioře, obličeje ]culatého a neobyčejné krásy, kterou Církev za světici ctí, následovala příkladu chotě svého, zasvětivši se v maléru oratoriu službě Hospo -linově. Z dětinné lásky dal l\'-ehoř podobizny rodičů malovati, které vedle vlastní jeho podobizny dosud jsou zachovány v malé kapli sv. Ondřeje v Rímě. Dvč sestry otce Řehořova, které panenství své Kristu I'áuu zasvětily, vřadila Církev rovněž do počtu světic, uctívajic je v den jejich úmrtní: sv. Tliarsillu dne 24- Pro‑
since, sv. I:milianu dne 5. ledna Zrodil se tedy veliký instaurator liturgie zpěyu posvátného z rodiny světců.
lx'elioř oddal se záhy studiu stavu jeho příslušícímu, zejnicná filosofie a to s takovým úspčclicm, že v Rímě učeností nad jiné vvnilcal. Záhy již pozorně všímal si starých frásí osvojovav si je. Když mu bylo kolem třiceti let, ustanoven jest praetorem či prvním suclím v Mírně, jemuž příslušelo též vy-dávání nových zákonů. Ač prost byl všelikélio přepychu, předce odíval se nyní hedbávným rouchem lesklými drahokamy po - sázeným, jak úřad vyžadoval. Byl všalc již tehdáž cdlrodlán Hospodinu se zasvětiti. Sláva sv. Benedikta a řádu jeho v mládí mocně jej uchvátila. "Začasté rozmlouval o tom s nástupci sv. patriarchy, s opaty Montc Casiaskými, Constantiaem a Simpliciern, kteří mu vypravovali o životě a zázracích svčtcov\`ch. Otálel však ode dne ke dni. Bylo mu milejší, podržeti roucho světské, domnívaje se, že při tom světu jen zevní lesk dáti lze. Konečně však zpozoroval, že konání záležitostí světských nepozorovaně k světu jej poutá nikolivěle pouze dle zevního zdání, nýbrž i srdcem. Od té chvíle jal se pomýšleti na vstoupení do života řehollllho.
Prozřetelnost usnadnila mu smrtí otce Gorcliána to, po čem srdce toužilo. Zděděnými statky zbudoval šest klášterů v Sicilii, kole většina majetku se vyskytovala. Podobný klášter založil ve svém paláci římském na llonte Coelio nedaleko basiliky sv. Jana a Pavla, zasvětiv jej sv. Ondřeji.
Vzdal se úřadu, prodal zbytek velmi značuélio jmění, stržené peníze rozdal chudině, sám pak uchýlil se do kláštera sv. Ondřeje. Stalo se tak mezi r. 573 a 577. Zde žil dle řehole sv. Benedikta nejprve za správy sv. Valentia, který dříve byl představeným klá

štera, jírn vp rovincii Valerianské založeného, napotom pod opatem iVIatiimiánem, později biskupem Syrakusslcým. Oddal se životu klášternímu jakož i studiu písem svatých s největší horlivostí, zejmena postil se tak přísně a seslabil žaludek svůj tou měrou, že posléze byl nucen častěji pokrmu požívati, neclltěl-li mdlobám podlehnouti. Nejvíce jej rmoutilo, že mu v tom stavu jednou na Vellcýlpátck, kdy všickni i dítky se postili, neby o lze postiti se. Prosil tedy zbožného opata I,leutheria ze Spoleta, který s ním v klášteře sv. Ondřeje byl, za vyprosení milosti, aby alespoai na ten den bylo inu lze půst zachovati. K modlitbě jeho cítil se posilněna a nemyslil více na pokrm a nemoc. Při vší neduživosti své předce neustále se zanášel modlitbou, čtecím, psaním a diktováním. Obyčejným pokrmem jelio byla zelenina, kterou matka Silvia na stříbrné míse mu posýlala; nemaje jistého dne ničclro více na rozdanou, daroval ji chudému.
Byl velikým horlitelem pro dokonalost náboženskou. Když zvolen jest opatem svého kláštera, s největší pečlivostí bděl nad kázní řeholní.
Papež Benedikt posvětil kelioře pro ctnosti jeho okolo r. 577 za jednoho ze sedmi jálmix Církve římské, aby mu při oltáři poslulioval a pi-i spravováni Církve jcj podporoval. Papež však zemicl jir", r. 578 a pohřben jest v secretariu chrámu Sv. Petrského. Nástupce jeho, Pelagius II., poslal jej za apokrisiara či nuntia do Constantinopole. Bydle zde v paláci císařském uprostřed dvoicnínů a nesnadn,-ch povinností svých neuchýlil se v ničem ód dosavadního způsobu života, maje u sebe nčlcolik členů řehole své. V jejich společnosti utěšoval se opětně po rozčilujicích záležitostech svčtských; s nimi se modlil, studoval písmo svaté, rozmlouval o věcech božských, a talc žil v pa-láci císařském jako ve svém klášteře. Škoda! že účel pojednání našeho nedopouští mluviti šíře o požehnané činnosti jelio a dlužno mlčením minouti celou řadu let.
Papež Pelagius II, zemřel. Před brinarni římskými zuřila válka, uvnitř města mor a hlad. Cisař řecký byl pi•íliš vzdálen, aby mohl pomoci. A předce jest Rím ]didný a piný naděje. Ve zdích jeho žije jáhen Rehoř. Di•íve prvním hodnostářem a úřadníkem města svatého má na dále býti prvním strážcem, prvním pastýřem světa. Duchovenstvo, senát a lid zvolili jej jednohlasně za papeže. On samojediný staví se na odpor, avšak marně. Zbývá inu ještě jeden prostředek. Pokouší se o něj.