katolickou	posvátnou
Cyrillské. 1886. Ročník gIII,
1. Škola svatého Řehoře.
Píše F. J. Lehner.

Když vítězstvím Konstantinovvm pro-následování ustalo, počala bohoslužba křestanská volněji se vyvinovati a větším leskem i zevně se odívati. Církev, již císařové pi•áli, také ve veicjném životě veliké vážnosti požívala. Liturgie byla společnou modlitbou křcstanstva, již věřící s horlivostí se oddávali. Lid účastnil se jí s nevýslovným nadšením. S liturgií vyvíjel se současně i zpěv církevní. Otcové církevní ve svých homiliích s radostí l: tomu poukazují, po-vzbuzujíce k pihiúriu účastnění se na bohoslužbě i na zpěvu. Zádají, aby křesfan, zevně zpěvu se účastnící, také vnitř duchem pro-spíval.
Púvodní společná liturgie apoštolská, t. j. slavení nejsvětější oběti dle nejstaršího ritu, novými poměry časovými přiměřeně se přemUiovala, vlastně zkracovala, liturgie řecká sv. Basiliem a Chrysostomem, milánská sv. ambrožem, římská jeclním papežem IV. věku.
Kromě liturgie obětní sliromažďovalo se duchovenstvo a lid každého dne ke společné modlitbě (officium) za jitra (1\Iatutinum) a večéra (Vesperae), hodinky pak — Terc, Sextu a Nonu'— za dne soukromě se modlily. Veškerá modlitba liturgická se zpívala. Nápěvy byly prosté, na způsob našich recitativů a jednodušších antifon. Ukázku zpěvu kněžského poskytuje nám nápěv praeface. Celebrující biskup nebo kněz zpívá modlitby; zpívaná napomínání a povzbuzování jáhnova jsou prostředkujícími členy, jimiž spojení duchovenstva i lidu se vyznačuje. Knězi obětujícími assistoval v modlitbě a zpěvu jednak posvátný sbor du-

chovenstva, jednak lid v lodi basiliky. Vše tvo~í celkem podivuhodnou jednotu, pinou žívota a velkoleposti prosté, zároveň však úchvatné.
Zpěv jest responsoriální a antif o u á l n í. Sv. Ambrožem dostalo se západní liturgii nové úpravy, větší rozmanitosti a j á-dra k dalšímu vývinu. Hymny a antifony jeho rychle se rozšířily po celém západě. Od této doby až k sv. Řehoři vyvinuly se bohaté, jásavé nápěvy. (P. Ambr. Kienle. Skola chor., str. rzo.)
l'řirozenou měrou postupoval takto vývin liturgie a zpěvu posvátného stejnou měrou, až nadešla doba, kdy obé platně se ustálilo. Jako duše s tělem, tak liturgie se zpěvem spojena byla. Kdo upravil, ustálil a zákonem učinil jedno, tomu bylo upraviti, ustáliti a zákonem učiniti i druhé. Nejvyšším knězem, který oba snoubence rouchem zla~ohlavým přiodil, sňatku požehnal a za nerozlučiteluý a trvající prohlásil, jest sv. Řehoř Vel ]c ý (590-604), jejž Prozřetelnost Božská kdo-konání díla vyvolila a nadala mohutnostmi k tomu potřebnými. Podobní velikáni v dějinách zřídka se vyskytují. Nebe vysýlá poslance své na zem jen tehdáž, když toho potřeba káže.
Řehoř zrodil se v Rímě z urozené senatorské rodiny anicejské kolem r. 540. Ku předkům svým čítal papeže Felixe IV. Otec jeho Gordian byl velmi bohatý. Když se mu narodil syn, zřekl se světa oddav se stavu duchovnímu. Byl vysoké postavy; vážné taliy podlouhlého obličeje byly obklopeny hustým vlasem a vousem nepříliš