— 93 —

nech mší sv.? Jen o velkých svátcích. Tedy ohromná většina neděl, dokonce i některé svátky ostávají pro zpěv domácím jazykem, jistě příležitosti dost, aby se jazyk slovinský také vtom ohledu vzdělal. Kněz a pěvci necht se pak při slavné mši sv. sdruží též v latinském jazyku; jestit církev i v tom sm5-slu katolická, nikoliv jak Němec dí, »Nationalkirche.«
Aby se ale církevní zpěv dobře opatřil, třeba je znáti chorál. Duch cirkeviií, vůbec lepost nápěvů kryjí se v chorálu. Krásu chorálu uměli oceniti odborníci, mužové, jimž se koříme jako koryfeům i posvátné hudby. Vždyt znám jest v\`rok Mozartův, že by dal svou slávu liudební za to, kdyby toliko jedinou praefaci byl složil. To nám káže také dějepis, ježto ti národové mnohem vice p' cdčili také v posvátné hudbě, ktei-í první pi-ijali cllorál. Néktcrým nelíbí se sice podnes; jtueliují jej »der aschgraue Choral«, ale jeu ti, kteří v hudbě nedospěli daleko.
Jedna z hlavnícll pi-evráccnosti při tomto zpěvu pal: jest, chce-li kdo cliorálnou melodii sekundovati (o tercii níže pěti). Chce-li kdo chorál pravidelně llarmonisovati, třeba jest mu mnoho učení, znalost starých to-nových způsobů a nemalé zručnosti v harmonii, aby jej čtyřhlasné postavil, a nyní chce kdo ejhle prima vista druhý lilas při-dati. —
Zvláště vřele doporoučel by hleděli, aby u zpěváků panoval prav= církevní duch. Nezpivaj ít pěvci v kostele proto, aby se ukázali a lid je chválil, alebrž děj se všecko v Boží čest. O pěkný řád mezi pěvci a dobré provedeni pečovati přísluší

zajisté duchovnimu, jakož i varhaníkovi. J ak budou pěvci pěkně a dojemně zpívati, stráví-li každou pauzu lilasitým hOvorelll, rozličnými poznámkami, ba jestliže ani mezi pozdvihováním se neutiší? Není také lepší, než dříve, derou-li se, když dopěli, z kostela, jakoby za nimi hořelo. Také p r o nč trvá mše sv. rovněž tak dlouho, jako pro ostatní věřící.
Všem pak doporoučím latinský výrok: »fortiter et suaviter,« fortiter in re, suaviter in modo. Držme se pravidel, jimiž nám církev předpisuje, jak se má zpěv pi-i bohoslužbě díti. l'ravda, že nelze všude získati výborných pěvci[, již by dovedli nesnadné skladby latinské zpívati. V tahových ol:olnostecli na pomoc berou se lži, co jich máme při ruce. Necht se přičiní, by pudle okolnosti čím dál více tvořili tulio, čeho žádá církev. Také zavalují-li se sem tam nějaké přckážl:y — a kde jich není? — netratíme proto mysli a naděje; každá dobrá věc vydaiI se jen po mnoh} ch obtížích. V tom ohledu pracujte fortiter. Však také suaviter. S láskou a trpělivostí získáte i ty, kdož posavad této věci nejsou ještě viclými přátely. Nehněvejte se, nejde-li vše tak hladce pod rukou, jalo byste rádi měli; přetrpte něco již pro dobrou věc, jížto sloužíte a úspěch jistě vás nemine.
llčkuji Vám všem za liojné účastenství při dnešním sborování ; doufám, že nezůstane bez ovoce a ze srdce želám, by, až se po druhé opět za týmž úmyslem se-jdeme, leckdo z Vás radostně a snadno po-jednal o pokroku cecilské idey.:<
Sonrárl.

Jak dle Komenského učiti zpěvu.
Napsal Fr. J. Zoubek.

Livot Brati-í českých nepictržitá byla píseti. Vstávajíce, léhajíce, zpívali, před jídlem, po jídle, ve zboříeh, na poli, na cestách každý krok provázen by1 zpěvem. Odtud ta píle, ten náklad, který šel na tolik vydání kancionalů. Br. Jan Blahoslav (i 15; I) »Muziku«, jinak naučení veršovatelům i zpěvákům písní v krátkém čase dvakráte po sobě na světlo vydal, Komenský pal: (-í- IGyo) verš i melodii zpěvů bratrských na novou cestu pi-ivedl.*) I liudby f i g u‑
,+Cyrill,, přinesl r, 1S84 v ís. 6, a 7, rozpravu Np, katechety K. Kourada o Komenském jako hurl e b u í ni reformatoru kauciunálu, s pi'edmlttvou pak

r á l n í Brati-í hojné užívali, až z toho vzcházela obava, aby zvuky nastrojů pozornost mysli nebyla odvracována o d s 1 o v, od vlastního jádra zpěvu i pobožnosti, tak že hudba figurální dekrety synod byla zastavována. Podobně katolíkům list némccký Komenskému přičítaný, ale co do jazyka i sloliu mnohem mladší, vytýká přílišné hudbou figurální od pravé pobožnosti rozptylování.
ke kancionálu amsterodamskému i r. 1659), otištěnou nejnověji ve spisku našem »Kumeusk -li básníkem.. ; srovnati ještě sluší s vlastním rukopisem Komenského z r. 1633 v Museu, zvláště pokud teče se n o t— K ž rukopis, u němž se činí zmínka v lirečkově Ilymnologii na str, 2S.