— S2 —

"L toho všeho vysvítá, jalo nepravdivá jest věta, jež vyjacířujc, že obsahem hudby jsou city, že hudba má ten ítčel, aby ty ta-jemné struny našeho vnitra v určitých akkordech zvučiti necliala.
Každé uuiělccké dílo představuje nějakou nryšlénku krásna ve viditelném tvaru. Tato utyšlénlca vtělená do krásné formy zbuduje celý pojem krásna. IIudcbaí krásno jest tedy ntyšlénka hudební. Hudba může sice svými prostředky, jejž jsou medolie a harmonie, ty nejrůznější efťekty docíliti. vua muže co se týče její síly šeptati, bouřit;, jako valící veletok prouditi, nikdy ale není s to tím stihováním naznačiti lásku nebo zlost, jen naše srdce vkládá tyto pohyby duševní do ní. Pojmy liuclba nikdy není s to vyjádřiti a následkem toho také žádné určité city. hudba může je_I bezprostředně nám přednášeti sesilov:íní tónu znenáhlé utišení, spěchání, váhání, ona nám může podati něco uměle složitého nebo jednoduchého, my pak jutenujeme skladbu tuto krásnou, lepou, svěží, náruživou, divokou, ráznou. Myšlénlcy ale, které nám skladatel v této komposici podává, jsou na prvt;im místě myšlénky hudební. Krásná melodie nemá nic jiného býti než krásnou melodií. My ale máme ten zvyk, slyšíme-li adagio nějaké, řekneme, jak jest to jemné, slyšíme-li allegro, jal: jest to živé a bujaré.
Naše fantasie vkladá hned do ada-ia něco tklivélio a jemného, do allegra a vivace nějakou náruživost neb vášeti. Ale hudba jest jen v stavu silu našeho citu, n'-koliv jeho obsah nápodobiti. Uua může nápodobiti rychlost, zdlouliavost, silu, slabost.
Positivní základ aesthetik} liudebnf jest to, že hudební krásno jest specificky hucíebním, t. j. krásno, které jest neodvislé od jiných cizích činitelů, které nepotřebuje od jinud svůj obsah, které jen v túnech a jich spojeni mezi sebou pozůstává. Krásné akkordy, jich souzvuk a nelad, jicli sbíliání a rozvádění, jich stoupání a padání, to vše vstupuje ve svobodnýcli tvarecli před nás a líbí se nám svojí krásou, působíc na mysl naší. Základní živel hudby jest soulad tónů, jicli vnitřní jsoucnost ale jest rhyhnus, pohyb. Poh}bují-li se jednotlivé částky stejně, máme stavbu symetrickou. První forma liudební jest melodie, liarmouie tvoří pak její vždy nové základy; oba dohromady pohybuji se v rythmu. Hlavní tepna hudebního organismu jest tedy takt, a co se komposicí vyjádří, jest jen nyšlénlca hucicbaí.
Tyto zásady musejí i v církevní huclbč platiti, ale s tou opravou, že zas rhujcmc abso

lutní stanovisko IIauslicicovo, že by hudba neměla účelu jiného, než sebe sama.
Ten samý náhled nám podává Durdílc ve své aesthetice, že krásno jest absolutní a má za účel jen sebe, zvlášt článcic o právu jest velice záhadným.
My však spatřujeme, držíce se pravé filosofie, ve všem svojí účelnost. Nic není ve světě, co by nesloužilo nějakému wššímu účelu, jehož vrchol jest služba Boží. Též krásno v jakékoli formě má svůj účel.
Církevní hudba má liturgický účel, ona má a musí sloužiti bohoslužbě. Bolioslužba neraf pro hudbu, nýbrž naopak.
Tim ale nepozbývá něčeho ze svého obsahu, tím se jí ž`dný cizí živel nevnucuje, nýbrž čím lépe se zvelebuje a jest přímčřenou bohoslužbě, tím více se zdokonaluje, neb každá věc jest dokonalejší, čím lépe slouží účelu svému. První stanovisko, které při církevní hudbě skladatel a posuzovatel zaujímati má, jest stanovisko liturgické, to jest liuclba církevní musí vyhověti předpisům církve.
Jen ten telit se má zpívati, jcnž se kněz u oltáře modlí, jen těmi nástroji má se pro-váděti, jež Církev za dobré uznala.
Lidský hlas především k tvoru stvořen, by slávu Boží v clirámě hlásal. Z nástrojů hudebních, jež nápodobí lidský hlas, schválila Církev jen varhany, ostatní jen trpí.
Toto liturgické stanovisko nevtírá hudbě církevní žádná citá pravidla. Tatáž pravidla zhora uvedená musejí platiti i zde. Text, modlitba k Bohu, má býti v hudebni formě samostatně a krásně přcdnešena, tak aby slova a nápěv s liarmonickou soustavou tvořily jediný umělecký celek. Pravidla, dlc kterých by se skladatel mohl říditi, se ne-dají, jak se samo sebou rozumí, určiti, to jest věc gema.
Zvlášt nemístné jest tvrditi, žc clu-ontaticicé škály neliodí se lc církevním skladbám, přijde na to jak se užijí, i v starých tóninách může některý- motiv býti triviální. Látka tonů jest skladatelovi docela svobodnou, vždy rozhoduje forma to »jak«.
Během roku církevního se modlitby liturgické mění. Dle toho též nápěvy neb hudba musí s textem tvořiti celek. 1 v hudbě tedy se nějakým zpiisobem odstiiiujc čas adventní, postní, velikonoční ale jen v jistém ohledu, pravím.
i\lodlitba s radostným obsahem vyžaduje jiné formy než test s obsahem vážným a truchl rým, jiný rytlunus a dynamickou přednášku. Ale ve všem se musí pravá míra užívati. Na veliký svátek ku příkladu hráti