katolickou	posvátnou
Cyrillské. 1885, Ročllík gII,	Číslo 11.
O hudebním krásnu vzhledem k církevní hudbě.
Podává ťZudol f Vrba.

Myslím, že v časopise, jehož zájmy se věnují reformě církevní hudby, nebude ne-místným, když zásady aesthetické, jež nyní v hudbě panují, blíže vysvětlíme i v hudbě církevní.
Slcuherský uvádí v předmluvě k své nauce o harmonii dvě epochální díla, která v hudebním světě docela jiné názory o soustavě hudební přinesla. Jest to dílo Helmholzovo, jež nás zde méně zajímá a pak dílo Hanslickovo: o hudebním krásnu, je-muž nčkoliv slov zde věnovati chceme.
V prvním oclstavci posuzuje Hanslick tak zvanou aesthetiku citu. Doposud měla aesthetika zření své jen k citům hudební krásno samo opomíjejíc.
Ale snaha, která lidského ducha stále pobádá »věc o sobě« poznati, která vývin filosofie až doposud řídila a ve všech vědách nyní panuje, musela též k bližšímu prozkoumání krásna vůbec pobádati. Stará methoda se musela opustiti, která po poetické procházce a blouznění v celém předmětu nás zase k citu zpět vedla.
Bádání muselo se říditi tou zásadou, která rozhodla, že zákony krásna v každém umění nedají se odloučiti od látky každému umění patřící. Nejprv se musí předmět krásný prozkoumati, nikoliv ale jeho účinek na pozorovatele. Toto odůvodiiuje autor náš tím, že krásno nemá žádného účelu než sebe samo, tedy mimo sebe žádného.
o pravdivosti této věty nechceme nyní obšírně mluviti, podotkneme jen, že s ní nesouhlasíme. Déle praví: Krásno jest jen forma, která cllc obsahu svého různým úče

lům sloužiti může, ale sama jinému účelu neslouží než sobě. Jednoduchý příklad nám to osvětlí.
Allegorická socha krášlí průčelí nějaké budovy, tento účel nerozhoduje o jejím krásnu, ona musí sama o sobě býti krásnou, třeba by nestála na místě jí přikázaném. Krásno tedy jest a zůstane krásným, třeba jej nikdo nepoznal, kdyby i u nikoho žádného citu nevyvolalo, ono jest krásným pro pozorovatele, ale nikdy se jím nestane, že je někdo vnímá a zálibu na předmětu krásném má, nýbrž poměr jest opáčným.
Dle Herbartovy psychologie určuje IIanslick cit co uvědomění blahého či neblahého stavu naši osoby. Cit sám o sobě jest tedy něco neurčitého; z toho následuje, že ne-může žádný rozhodující vliv míti na formy hudební, nýbrž jiná síla naší duše. Úlohou uměny veškeré jest, by krásno představovala a ve tvarech svých nám znázornila. Ustroj ale, kterým se krásný předmět vnímá, není cit, nýbrž naše obrazotvornost.
Mimo hudby působí i ostatní uměny na naše city. Díváme-li se na pi 1klad na vclkolepé budovy, krásné sochy, kdo by nebyl jejich krásou uneŠen, kdoby necítil v sobě nadšení, zálibu?
Nemůže tedy býti charakteristicleou stránkou hudby její působení na cit, ant jiným uměnám též náleží.
Souvislost mezi komposici hudební a mezi dojmem, který na nás měla, není přesně kausální, není příčinný, nebot dojem závisí též na naší okamžité náladě, naší hudební vzdělanosti a zkušenosti.